Utarbeidet av Rikstrygdeverket, Arbeids- og rehabiliteringsdivisjonen
Rundskrivet er i sin helhet endret 17.03.2005, og erstatter tidligere rundskriv til § 12-5.
Kravene om gjennomgått behandling og attføring må ses i sammenheng med formålet om at folketrygden skal bidra til hjelp til selvhjelp med sikte på at den enkelte skal kunne forsørge seg selv, jf § 1-1, tredje ledd.
Som en videreføring av forslaget i innstillingen fra Sandmanutvalget (NOU 2000:27), er det gjennomført en rekke tiltak og lovendringer for å få flere i arbeid. Intensjonsavtalen om et inkluderende arbeidsliv ble inngått høsten 2001 mellom partene i arbeidslivet og regjeringen. Denne har som mål å hindre utstøting fra arbeidslivet og legge til rette for at flere med nedsatt funksjonsevne skal komme i arbeid. Dette er ivaretatt i folketrygdloven, ved å stille krav til vurdering av aktivitet uansett stønad, se f.eks. § 8-4 andre ledd, § 10-8 andre ledd og § 12-5 første ledd.
Folketrygdloven § 12-5 ble sist endret fra 1. januar 2005 ved lov av 17. desember 2004 nr. 85. I sosialkomiteens Innst. O. nr. 36 (2004-2005) under punkt 4.2 er det i den forbindelse uttalt at: ...”arbeidslivet skal ha plass til alle som kan og vil arbeide. Derfor er det et mål at personer med nedsatt funksjonsevne i størst mulig grad skal kunne fortsette med eller komme i arbeid og bruke sine evner til beste for seg selv og samfunnet”.
Individuell og tett oppfølging skal være med på å forebygge varig uførhet. Det må gjøres avklaringer som sikrer at behandlingen av et eventuelt krav om uføreytelse kan skje uten unødvendig opphold i ytelsene. En grunnleggende forutsetning for å få til dette er at det skjer en helhetlig og samordnet innsats fra alle involverte parter. Alle muligheter må vurderes i forhold til tilbakeføring til arbeidslivet. Det er viktig å vurdere om det er mulig å iverksette yrkesrettet aktivitet og medisinsk behandling parallelt. Det er ikke krav til at vedkommende skal være ferdigbehandlet medisinsk sett for å starte i yrkesrettet aktivitet.
Noen brukere har problemer av blant annet sosial, familiær eller kulturell art, som kan hindre brukeren i å ta i mot og nyttiggjøre seg yrkesrettede tiltak. Trygdeetaten skal ha et helhetlig rehabiliteringsperspektiv i sitt møte med brukere, og skal om nødvendig ta initiativ til og koordinere tjenester sammen med andre offentlig tjenester. Også her kan tiltak iverksettes parallelt.
Alle som har fått sin inntektsevne/arbeidsevne nedsatt på grunn av sykdom, skade eller lyte, har rett og plikt til å medvirke aktivt for å gjennomføre hensiktsmessige behandlings- og attføringstiltak med sikte på å komme tilbake i arbeid. Brukeren skal bidra i utviklingen av egen sak. Brukeren skal få veiledning for å finne fram til mål og behov, og få informasjon om de muligheter som finnes. Involvering av bruker vil fremme deltakelse og ansvar for egne valg. Brukermedvirkning er imidlertid ikke det samme som at bruker selv skal styre saken. Trygdeetaten må stille krav og forventninger til brukeren. Målet skal være tilbakeføring til arbeid, og brukeren skal sammen med trygdeetaten vurdere hvilke muligheter og ressurser hun/han har. Det er viktig at brukeren og trygdeetaten har en god dialog tidlig i sykemeldingsperioden. Arbeidsgiver skal i samråd med arbeidstaker utarbeide en oppfølgingsplan, jf. arbeidsmiljøloven § 13. Tidligst mulig og senest når arbeidsuførheten har vart i tolv uker, skal trygdekontoret innhente oppfølgingsplanen fra arbeidsgiver, jf. § 8-7 syvende ledd. Planen er et verktøy som skal være til hjelp både for brukeren, trygdeetaten og øvrige samarbeidspartnere. Den skal synliggjøre hva som er gjort tidligere i saken og hva som er tenkt å skje videre. Dersom det på et senere tidspunkt vil være aktuelt å fremsette krav om uføreytelse, vil planen gi verdifull informasjon i vurderingen av denne søknaden.
Aktivitet og arbeid skal være det naturlige førstevalget for alle i yrkesaktiv alder. Det er derfor et vilkår for å tilstå uføreytelse at det i alle saker er gjennomført eller forsøkt gjennomført hensiktsmessig attføring, med mindre det er åpenbart at dette ikke vil føre frem.
Attføring kan bestå i bedriftsinterne tiltak og tiltak i regi av Aetat. Når det gjelder tiltak i regi av Aetat, ble det den 16. oktober 2003 inngått en forpliktende samarbeidsavtale mellom Aetat og trygdeetaten. I tillegg er det utarbeidet et eget samarbeidsrundskriv. Vedlegg 10 til kap. 12 , (Samarbeidsrundskrivet) Det overordnede målet for samarbeidet mellom begge etater er å få personer med sykdom, skade eller lyte tilbake i arbeid så raskt som mulig. Det er derfor viktig at de vurderinger som gjøres er relatert til det overordnede målet og at dette dokumenteres i saken.
En god oppfølging av brukeren forutsetter kjennskap til Aetat sine tjenester og virkemidler, og god samhandling med brukeren, Aetat og trygdeetaten. I saker hvor det er fremsatt krav om uføreytelse, og hvor Aetat har vært involvert i forbindelse med vurderingen av yrkesrettet attføring, er det viktig at det i Aetats dokumentasjon kommer klart frem hva som er grunnen til at attføring ikke er gjennomført. Dersom søkeren ikke ønsker å ta imot eller gjennomføre noen av de attføringstiltak Aetat kan tilby, bør det fremgå hvorvidt Aetat mener at tiltak burde vært forsøkt eller gjennomført.
For å unngå at sakene unødig blir sendt frem og tilbake mellom etatene er det nødvendig med samhandling og kommunikasjon i tvilssaker. Eksempler kan være saker hvor de medisinske vilkårene for uføreytelser synes oppfylt, men hvor det er sterk tvil om yrkesrettet attføring er hensiktsmessig eller hvor trygdeetaten er usikker på om hensiktsmessige attføringstiltak er tilstrekkelig forsøkt/vurdert. Vi viser i den forbindelse til samarbeidsrundskrivet. For en mer utfyllende fremstilling av samarbeidet mellom Aetat og trygdeetat i forbindelse med vurderingen av § 12-5, vises det til det som fremgår nedenfor under avsnittene om hensiktsmessig attføring.
Med behandling menes helsetjenestens planmessige arbeid for at den som har nedsatt funksjonsevne på grunn av sykdom, skade eller lyte skal gjenvinne, bevare eller utvikle funksjonsevnen og/eller mestringsevnen med sikte på størst mulig grad av selvstendighet og livskvalitet.
Sykdommen og den nedsatte funksjonsevnen som den har medført, skal være behandlet på den måten og i det omfanget som anses ”hensiktsmessig”. Hva dette nærmere innebærer, avhenger av hvor langt legevitenskapen er kommet når det gjelder kunnskap om den aktuelle lidelsen og behandlingsmåter.
Det er et vilkår for rett til en uføreytelse at medlemmet har gjennomført tilstrekkelig behandling for å bedre inntektsevnen/arbeidsevnen. Det innebærer at all behandling som kan bedre funksjonsevnen og mulighetene for å komme i arbeid, må være ført så langt fram at det er mulig å ta stilling til om kravene om varig sykdom og funksjonsnedsettelse i § 12-6 er oppfylt. Dersom det fortsatt foregår behandling med utsikt til bedring av inntektsevnen/arbeidsevnen, eller en annen type behandling bør forsøkes, vil kravet til gjennomgått behandling som hovedregel ikke være oppfylt.
Som følge av innstrammingen av reglene om rehabiliteringspengeperioden som trådte i kraft 1. januar 2004, skriver Arbeids- og sosialdepartementet i brev av 20. oktober 2004 til Rikstrygdeverket følgende:
”Dersom relevante behandlingstiltak er gjennomgått i stønadsperioden på tre år mener departementet at lovens krav om ”at vedkommende har gjennomgått hensiktsmessig behandling...for å bedre inntektsevnen eller arbeidsevnen” må anses å være oppfylt. Det vil være urimelig å utestenge en person fra trygdeytelser på bakgrunn av at det finnes ytterligere behandlingstiltak som kan forsøkes.”
Denne justeringen av behandlingsvilkåret vil i praksis gjelde for tidsbegrenset uførestønad, og innebærer at kravet om gjennomgått hensiktsmessig behandling kan anses oppfylt når relevante behandlingstiltak er gjennomgått i en periode på tre år, og bruker fortsatt er under behandling, men utsikten til bedring er mer usikker og ligger lengre frem i tid. Se nedenfor om den samtidige justeringen av unntaksregelen for rehabiliteringspenger.
Med ”relevante behandlingstiltak” menes i denne sammenhengen at medlemmet har gjennomgått den tilgjengelige behandling som behandler har anbefalt. Ved tvil kan dette spørsmålet legges frem for rådgivende lege. Vi minner om at den justerte praksisen i forhold til behandlingsvilkåret ikke innebærer noen endring i attføringskravet, og at behandling og attføring i størst mulig grad må skje parallelt.
Den justerte praksisen i forhold til behandlingsvilkåret gjelder for alle krav, klager og anker som er under behandling. Nye krav etter avslag anses som krav om gjenopptak dersomførstegangskravet ville blitt innvilget ut fra de nye retningslinjene. Virkningstidspunktet skal da settes i forhold til det første kravtidspunktet.
Det må foreligge dokumentasjon på den behandlingen som har vært gjennomført. Dokumentasjonen skal synliggjøre hvilken behandling som er forsøkt og behandlingens intensitet, varighet og resultat. Det må også være vurdert hva som kan oppnås ved videre behandling eller ved å forsøke andre behandlingsformer/tiltak, og det må framgå hva brukeren kan gjøre til tross for sykdom. I denne forbindelse er det viktig å stille individuelle spørsmål til behandlerapparatet.
I det forannevnte brevet av 20. oktober 2004 har Arbeids- og sosialdepartementet også gitt anvisning på en utvidet fortolkning av § 9 a i forskrift om rehabiliteringspenger, jf §10-8 siste ledd. Av Rikstrygdeverkets rundskrivskommentarer til § 9 a fremgår blant annet at rehabiliteringspenger etter denne bestemmelsen kan gis utover to år når bruker er inne i et konkret behandlingsopplegg med utsikt til friskmelding eller overgang til yrkesrettet attføring innen relativt kort tid.
Med attføring menes alle former for yrkesrettede tiltak som har til hensikt å øke arbeidsevnen for en yrkeshemmet person, og å hjelpe den yrkeshemmede til å skaffe seg eller beholde lønnet arbeid. Dette omfatter både bedriftsinterne tiltak og tiltak gjennom Aetat.
Gjennom ”Intensjonsavtalen for et mer inkluderende arbeidsliv” er målet at tilrettelegging og tiltak på arbeidsplassen skal forsøkes så tidlig som mulig og i størst mulig grad. Trygdeetaten har en rekke virkemidler og hjelpemidler for å støtte opp under tilretteleggingen på arbeidsplassen. Det må foreligge dokumentasjon på at arbeidsplassen har forsøkt de tilretteleggingstiltak som er mulig for den enkelte, før det innvilges en uføreytelse.
Aetat har ansvar for en rekke ulike attføringstiltak i form av kurs, skolegang, hospitering, arbeidstrening mv. Det kan dreie seg om alt fra kortvarig praktisk opplæring til mer langvarig teoretisk utdanning. Tiltakene varier i omfang og intensitet og skal være individuelt tilpasset den enkelte bruker (se www.aetat.no).
Ved lovendring som trådte i kraft fra 1. januar 2005 ble kravet til gjennomgått attføring skjerpet, jf Ot.prp. nr. 9 (2004-2005) og Innst. O. nr. 36 (2004-2005). Utgangspunktet er at attføring skal være gjennomført eller forsøkt gjennomført før en person kan bli innvilget en uføreytelse. Slik loven lyder nå kan vilkåret bare fravikes i de tilfeller hvor ”åpenbare grunner” tilsier at attføring ikke er hensiktsmessig (se nedenfor). Fra lovgivers side er det presisert at innskjerpingen skal gjelde uavhengig av diagnose- og aldersgruppe. Dette innebærer at flere vil bli henvist til Aetat med sikte på vurdering og gjennomføring av yrkesrettede tiltak. Lovendringen gjelder for krav framsatt 1. januar 2005 eller senere.
Trygdeetaten skal ta stilling til om det foreligger ”åpenbare grunner” som tilsier at attføring ikke er hensiktsmessig. Det skal mye til før det kan fastslås at det ikke foreligger et attføringspotensiale. Hvis trygdeetaten mener at det ikke foreligger ”åpenbare grunner”, skal saken sendes til Aetat. Aetat vil vurdere hensiktsmessigheten og nødvendigheten av å iverksette yrkesrettede tiltak etter § 11-6. Hvis Aetat kommer til at vilkårene i § 11-6 ikke er oppfylt, vil de returnere saken til trygdeetaten. Trygdeetaten skal ikke overprøve Aetat sin vurdering etter § 11-6. Dette betyr at trygdeetatens vurdering av om attføring er hensiktsmessig eller ikke, som hovedregel bør være sammenfallende med Aetat sin vurdering. Når Aetat har returnert saken til trygdeetaten fordi vilkårene for yrkesrettet attføring etter § 11-6 ikke er oppfylt, må trygdeetaten vurdere om begrunnelsen og dokumentasjonen fra Aetat er tilstrekkelig til å ta stilling til attføringsvilkåret i § 12-5. Hvis begrunnelsen og dokumentasjonen ikke er tilstrekkelig, må de gå i dialog med Aetat for å finne en løsning for brukeren. Trygdeetaten kan bare avslå uføreytelser med hjemmel i attføringsvilkåret i § 12-5, i de tilfeller hvor det fremkommer av Aetat sin begrunnelse at brukeren ikke ville ta imot attføringstilbud eller ikke er motivert.
Når det gjelder bedriftsinterne tiltak, må arbeidsgiveren så langt det er mulig iverksette de tiltak som er nødvendige for at arbeidstakeren skal kunne opprettholde eller øke sin restarbeidsevne. Målet er at arbeidstakeren skal kunne fortsette i sitt vanlige arbeid, eventuelt etter særskilt tilrettelegging av arbeidet, arbeidstiden, endringer i tekniske innretninger eller lignende. Trygdeetaten må forsikre seg om at arbeidsgiveren har gjort det som kan forventes. Dersom bedriftsintern attføring ikke har ført frem, må det foreligge ”åpenbare grunner” for at saken ikke skal overføres til Aetat. Arbeidsgiver skal i samråd med arbeidstaker utarbeide en oppfølgingsplan. Tidligst mulig og senest når arbeidsuførheten har vart i tolv uker, skal trygdekontoret innhente oppfølgingsplanen fra arbeidsgiver, jf. § 8-7 syvende ledd. Oppfølgingsplanen er et verktøy som kan brukes ved vurderingen av attføringsvilkåret i § 12-5.
Behandling og yrkesrettet attføring bør i de fleste tilfeller kunne foregå parallelt. Det er viktig at trygdeetaten er i god dialog med bruker, Aetat og behandlerapparat slik at aktivitet blir iverksatt til riktig tid. Erfaringsvis vil en lang periode med passivitet svekke mulighetene for tilbakeføring til yrkeslivet.
Tiltakene skal ha vært individuelt tilpasset, og med et definert formål. Bedriftsinterne tiltak vil f.eks. kunne være utprøving av andre arbeidsoppgaver og arbeidsstillinger. Det kan i begynnelsen være snakk om gradvis tilbakevending i arbeidslivet. Det er i den forbindelse viktig å tenke på tilbud også i forhold til dem som har en minimal funksjonsevne. Attføringstiltak vil anses hensiktsmessig selv om medlemmet kun kan arbeide svært korte økter, dvs. under 50%.
Attføringskravet for personer under 35 år med rusmiddelproblemer og/eller psykososiale problemer er ikke lenger er lovfestet. Dette henger sammen med innskjerpingen av attføringskravet fra 1. januar 2005, og innebærer således ingen liberalisering i forhold til tidligere praksis. Målet er at personer med rusmiddelproblemer og/eller psykososiale problemer ikke skal kunne gis en uføreytelse uten først å ha gjennomført eller forsøkt å gjennomføre individuelt tilpassede attføringstiltak eller andre tiltak som medisinsk behandling, sosial rehabilitering e.l. Hvorvidt det for disse brukerne foreligger ”åpenbare grunner” til at attføring ikke kan gjennomføres, vil bero på en konkret vurdering. Det skal foreligge tilstrekkelig dokumentasjon fra aktuelle institusjoner, spesialist og attføringsapparat. Det er nødvendig med en tverrfaglig vurdering fra for eksempel basisgruppe eller en annen tverrfaglig samarbeidsgruppe. Dersom opplysningene ikke gir tilstrekkelig grunnlag for å vurdere hvorvidt tilstanden er til hinder for ytterligere tiltak, må det vurderes om basisgruppen bør suppleres med fagpersonell med spesialistkompetanse, gjerne en sakkyndig som fra før har kjennskap til brukerens problemer.
Uttrykket ”åpenbare grunner” er rent språklig et forholdsvis sterkt begrep, som gjør at det bare unntaksvis vil være aktuelt å fravike vilkåret om at hensiktsmessig attføring skal være forsøkt. Det må være tungtveiende argumenter til at yrkesrettet attføring ikke kan forsøkes.
Hva som kan karakteriseres som ”åpenbare grunner”, vil bero på en konkret vurdering av de medisinske opplysningene i saken, sammenholdt med opplysninger om funksjonsevnen. Diagnosen alene vil sjelden være tilstrekkelig for å kunne ta stilling til hvorvidt det foreligger ”åpenbare grunner”. Også personer med alvorlige lidelser kan ha ressurser og muligheter til å delta i yrkeslivet. For eksempel kan unge personer med forholdsvis alvorlige psykiatriske diagnoser, men som får riktig medisinsk oppfølging - eventuelt i kombinasjon med yrkesrettede tiltak, kunne ha en forholdsvis god prognose med tanke på yrkesaktivitet. Selv om en person har smerter, kan det gjennom oppfølging og tilrettelegging være mulighet for at vedkommende kan klare å være i arbeid. For personer som er i stand til å utføre en del av dagliglivets aktiviteter kan det ofte være uklart hva annet de er i stand til før de har gjennomført utprøving.
Personer som klarer å fortsette i sin tidligere jobb i redusert stilling skal også vurderes mot fullt arbeid. I slike saker må muligheten for å komme i fullt arbeid likevel veies opp mot risikoen for å miste det arbeidet man har. Dersom risikoen for å falle helt ut av arbeid er større enn muligheten for å få fulltids arbeid etter å ha gjennomgått attføringstiltak, er dette en åpenbar grunn til å unnlate videre utprøving. Det er Aetat som vurderer denne risikoen.
Opplysninger om alder vil være et av flere viktige momenter i vurderingen av om det foreligger ”åpenbare grunner”. Generelt vil det være slik at jo yngre brukeren er, desto mer tungtveiende medisinske forhold må foreligge for å kunne konstatere at det foreligger ”åpenbare grunner”. Når det gjelder de noe eldre brukerne, må alder også sees i sammenheng med den politiske målsettingen om å utsette pensjoneringstidspunktet og stimulere eldre arbeidstakere til å fortsette i arbeid.
Problemer av sosial og lignende art vil ikke kunne begrunne lemping av attføringsvilkåret.
På 1990 tallet ble det foretatt flere lovendringer på uføreområdet for å begrense tilgangen av nye uførepensjonister, blant annet på grunn av en uønsket liberalisering av attføringsvilkåret. I samsvar med forslag i revidert nasjonalbudsjett for 2000, som Stortinget sluttet seg til, ble kravet om at hensiktsmessig attføring skal være forsøkt før uføreytelse kan innvilges, ytterligere innskjerpet i form av administrative retningslinjer.
Praksis fra Trygderetten har variert, likevel slik at Trygderetten ved flere anledninger har kommet med prinsipielle uttalelser med hensyn til praktiseringen av attføringsvilkåret - uttalelser som fremdeles har relevans. Trygderetten har således i flere kjennelser understreket at det må kreves relativt mye for å godta at alle behandlings- og attføringsmulighetene er ”uttømmende forsøkt” før en uføreytelse kan innvilges. I særlig grad gjelder dette overfor yngre og middelaldrende personer, og det kreves at den enkelte selv må medvirke aktivt.
For personer under 35 år med rusmiddelproblemer og/eller psykososiale problemer, har vilkåret om gjennomgått attføring vært særskilt lovregulert i tidligere § 12-5, tredje ledd. Det framgikk av da gjeldende tredje ledd at en uføreytelse bare kunne gis dersom brukeren ”har gjennomført eller forsøkt å gjennomføre et individuelt og hensiktsmessig attføringsopplegg uten at inntektsevnen er bedret. Dette gjelder likevel ikke når en basisgruppe eller en annen tverrfaglig samarbeidsgruppe finner at attføring åpenbart er hensiktsløst.” Se nærmere om denne gruppen ovenfor, under avsnittet om krav til gjennomgått hensiktsmessig attføring.
Etter bestemmelsen i § 21-8 første ledd kan en søknad om ytelse som gis på grunnlag av sykdom mv. avslås, og en innvilget ytelse kan holdes tilbake eller stanses dersom en bruker uten rimelig grunn nekter å ta i mot tilbud om behandling eller attføring. For nærmere retningslinjer, se rundskrivet til kapittel 21.
I tilfeller hvor den mest hensiktsmessige medisinske behandlingen synes særlig byrdefull for brukeren, kan det lempes på kravene til gjennomgått behandling. Hvis brukeren motsetter seg slik behandling, skal det legges vekt på om motforestillingene er alvorlige, og ikke f.eks. motivert av hensyn til trygdeytelsen. Det må i noen tilfeller godtas at en person motsetter seg operative inngrep, særlig når resultatet av operasjonen er usikkert.
Kravet om geografisk mobilitet gir trygdeetaten hjemmel for å kreve at brukeren må pendle eller flytte dersom attføring synes hensiktsmessig, og det er umulig å gjennomføre attføringen eller finne en arbeidsplass på vedkommendes hjemsted. Dersom dette byr på vesentlige helsemessige, familiemessige og økonomiske problemer, kan man lempe på dette kravet. I Ot.prp. nr. 29 (1995-96) om ny lov om folketrygd, side 123 heter det ”Det forutsettes som i dag at en ikke skal kreve at personer over 60 år skal flytte”
Det er svært viktig at dette spørsmålet blir tatt opp direkte med brukeren slik at vedkommende blir klar over de mulighetene som kan ligge i å flytte, både når det gjelder utdanning og arbeidsmuligheter. Det vises for øvrig til § 11-8 bokstav b om attføringsstønad, som kan gi tilskott til reise og flytting i forbindelse med attføring og nytt arbeid.
Det er ved lovendring i kraft 1. januar 2005 fastslått at det skal foreligge en funksjonsvurdering før en uføreytelse kan gis, jfr. Ot.prp. nr. 9 (2004-2005). Intensjonen bak denne endringen framgår av Ot.prp. nr. 102 (2001-2002), hvor det fokuseres på at funksjonsvurderinger er et viktig ledd i å avklare den enkeltes arbeidsevne, samtidig som det understrekes betydningen av en tverrfaglig tilnærming med hensyn til funksjonsvurderinger i forhold til arbeid.
Det framgår av forarbeidene til denne lovendringen at for de personer som har gjennomgått yrkesrettet attføring, vil en vurdering av inntektsevnen og utprøving i regi av Aetat være likestilt med en funksjonsvurdering, noe som innebærer et skjerpet dokumentasjonskrav til Aetats vurderinger av arbeidsevnen.
I ”Rapport om funksjonsvurdering”, utarbeidet i forbindelse med ”Prosjekt for et inkluderende arbeidsliv”, beskrives funksjonsvurdering som ”en prosess for å minke gapet mellom individuelle forutsetninger og kravene til arbeidet og i omgivelsene”
se "Funksjonsvurdering-rapport.pdf
En vurdering av arbeidsuførhet skal ta utgangspunkt i en vurdering av funksjonsevnen. Dette er særskilt lovfestet i forhold til sykepenger, men er førende uansett hvilken ytelse som gis. Funksjonsvurderinger skal derfor foreligge i stønadssaker fra sykepengestadiet.
De første funksjonsvurderingene gjøres som regel på arbeidsplassen mellom arbeidstaker og arbeidsgiver. I mer komplekse saker, som uføresaker, må funksjonsvurderingen bygge på innspill fra ulike typer fagmiljø, som f.eks. lege, fysioterapeut, bedriftshelsetjeneste mv.
En persons funksjonsevne sier noe om hvordan vedkommende greier å utføre ulike typer oppgaver og gjøremål i tidligere arbeid og eventuelt annet arbeid, yrkesrettede tiltak, samt i dagliglivet i form av husarbeid, omsorgsoppgaver, fritidsaktiviteter, osv. Gjennom å legge større vekt på den enkeltes funksjonsevne, i stedet for diagnose, vil det være lettere å finne fram til relevante tiltak og å utnytte arbeidsevnen. Oppmerksomheten må rettes mot hva den enkelte kan gjøre - til tross for den medisinske lidelsen. Trygdekontoret skal gjennom samtaler og tett oppfølging av den enkelte ha fokus på hvilke muligheter og ressurser brukeren har. Begrepet ”funksjonsevne” er imidlertid ikke alene begrenset til en vurdering av individet. Dette kan fort gi en skjev vurdering der brukerens forutsetninger vektlegges mer enn de krav omgivelsene stiller. Funksjonsvurderingen må derfor også omfatte hvilke muligheter som finnes for å tilrettelegge omgivelsene, slik at brukeren kan fungere best mulig. Begge forhold; individets ressurser og hvordan omgivelsene har blitt tilrettelagt, må altså inngå i en funksjonsvurdering.
En funksjonsvurdering som kun er gitt fra lege vil ikke være tilstrekkelig i forhold til å vurdere vedkommendes evne til å fungere i arbeidslivet. Unntak kan gjøres dersom legeerklæringen dokumenterer vesentlig funksjonssvikt. Noe annet gjelder hvis legens erklæring baserer seg på tverrfaglige vurderinger av funksjonsevnen. Det er også viktig å involvere brukeren selv i vurderingen av egen funksjon. I tillegg vil det være aktuelt å innhente vurdering fra arbeidsgiver når det gjelder fungering på arbeidsplassen, vurderinger fra annet helsepersonell/helseinstitusjoner/fagmiljø og fra Aetat. Disse vurderingene må også være relaterte til utprøvingen av inntektsevnen/arbeidsevnen i tilrettelagte omgivelser (jf. det som er sagt over), f.eks. gjennom bedriftsinterne tiltak eller tiltak gjennom Aetat.