Utarbeidet 06.02.2009 av NAV Drift og utvikling, Arbeid og aktivitet, Pensjon og ytelser
Generell kommentar
Fram til 16. januar 2009 hadde folketrygdloven ingen regler om forholdet til erstatningsretten. Reglene om etterbetaling hadde i stor grad de samme målene som de erstatningsrettslige reglene. Dette gjaldt først og fremst reglene om utvidet etterbetaling av ytelser når trygdeorganene hadde gjort feil. Reglene om etterbetaling ble utformet som en fullstendig regulering av ansvaret for folketrygden i den enkelte saken. Det ble derfor i lengre tid lagt til grunn at regelen om at renter ikke ble gitt ved etterbetaling og selve reglene om avgrensede perioder med etterbetaling, var å se på som en særlig regulering av erstatningsansvaret som nevnt i skadeserstatningsloven § 5-5 slik at erstatning etter loven ikke ble gitt i tilfellene som var regulerte i folketrygdloven.
Høyesterett kom i en avgjørelse av 25. oktober 2002 (Abrahamsen-saken) til at erstatningsreglene vil kunne supplere reglene i folketrygdloven om etterbetaling, slik at etterbetaling kan gis lengre tilbake enn det som følger av loven.
I Ot. prp. nr. 76 (2007-2008) s. 62 uttaler departementet at det er en dårlig ordning å først etablere avgrensede regler for etterbetaling i folketrygdloven, og deretter åpne for å gi erstatning for terminer som ikke blir dekt gjennom etterbetalingsreglene. Det vil være tilfeldig hvem som kommer til å nyte godt av tillegget gjennom erstatningsreglene, blant annet fordi det vil være tilfeldig hvem som tar opp sak om dette.
Derfor er det vurdert som hensiktsmessig å lovfeste at etterbetalingsreglene i § 22-13 er uttømmende i den forstand at det ikke kan kreves erstatning for terminer med ytelser som ikke blir dekt som følge av at etterbetalingsreglene ikke går langt nok tilbake i tid.
Ikrafttredelse
Den nye lovbestemmelsen ble sanksjonert den 16. januar 2009. Bestemmelsen skal ikke gjelde for krav om erstatning som grunner seg på hendelser før 16. januar 2009.
§ 22-17b første punktum – om erstatning for ytelser
Det kan ikke kreves erstatning etter skadeserstatningsloven eller alminnelige erstatningsrettslige regler for ytelser for tidsrom som ikke omfattes av etterbetaling med hjemmel i § 22-13.
Bestemmelsen er ikke et generelt unntak fra erstatningsretten for Arbeids- og velferdsetatens virksomhet. Bestemmelsen skal tolkes strengt etter ordlyden, som kun avgrenser reguleringen til saker der det blir gitt etterbetaling etter § 22-13. Avskjæringen av erstatningsansvar gjelder følgelig bare når erstatning blir brukt til å ”toppe” reglene om etterbetaling. Den åpningen for erstatning som et flertall i Høyesterett etablerte i Abrahamsen-saken har falt bort med denne endringen.
Erstatningskrav vil for eksempel fortsatt kunne reises i tilfeller hvor feilinformasjon fra Arbeids- og velferdsetatens side har medført at vedkommende ikke opptjener rett til en ytelse.
§ 22-17b andre punktum – om erstatning for rentetap
Bestemmelsen innebærer at retten til renter på etterbetalinger er uttømmende regulert i § 22-17. Det kan ikke kreves erstatning for rentetap utover det som følger av denne bestemmelsen.