Utarbeidet av Arbeids- og velferdsdirektoratet, Kunnskapsavdelingen, Juridisk seksjon.
Trygderettsloven § 9 må leses i sammenheng med § 10. Les derfor også rundskrivet til trygderettsloven § 10.
Bestemmelsen er sammen med trygderettsloven § 10 langt på vei en videreføring av de tidligere reglene om ankefrist og beregning av denne (tidligere trygderettsloven § 10). Praksis knyttet til tidligere § 10 vil dermed som utgangspunkt fortsatt være relevant.
Fristen for anke til Trygderetten er seks uker.
Ankefristen begynner å løpe fra det tidspunktet skriftlig melding om vedtaket, med orientering om ankeadgang og ankefrist, er kommet frem til vedkommende eller dennes fullmektig. Det er således ikke av betydning når vedkommende fikk kunnskap om vedtaket på annen måte. Det understrekes at vedtaket må inneholde en orientering både om at det er adgang til å anke, og om fristen for å anke, for at ankefristen skal begynne å løpe.
Det må legges til grunn at brevpost kommer frem til korrekt mottaker ganske raskt etter at posten er sendt. Derfor må det kreves særlige holdepunkter for at det skal kunne legges til grunn at posten ikke er kommet frem. Dette går frem av Hålogaland lagmannsretts dom av 3. februar 2014 (LH-2013-127426). Dommen viser til en rekke trygderettskjennelser, blant annet Trygderettens kjennelse av 1. oktober 2010 (TRR-2010-1717).
Dersom fristen er oversittet, skal det nedlegges prinsipal påstand om avvisning, såfremt det ikke er gitt fristforlengelse eller det ikke foreligger særlige grunner for fristoversittelsen.
Når det er tvil om tidspunktene for når ankefristen begynner å løpe og når denne avbrytes
I enkelte tilfeller kan det by på praktiske bevismessige problemer å avgjøre om fristen er overholdt. Se Trygderettens femmedlemskjennelse av 7. mai 2010 (TRR-2009-960). Kjennelsen er avsagt med dissens. Rettens flertall uttaler at:
«Ankefristen avbrytes når vedkommende leverer eller sender anken, jf. domstolloven § 146. Flertallet finner i denne sammenheng grunn til å peke på at det i det enkelte tilfelle kan by på praktiske bevismessige problemer å avgjøre om fristen er overholdt. Dette gjelder først og fremst når vedtak og anke sendes med vanlig post. Skjæringspunktene er da på den ene side når vedtaket kommer fram til mottaker, og på den andre siden når den ankende part postlegger anken. I de tilfellene det er kvalifisert tvil om disse tidspunktene, taler gode grunner for at man av praktiske bevismessige hensyn, etter en konkret vurdering kan legge inn en viss sikkerhetsmargin i tidsberegningen. Tiden man legger inn bør kun ta høyde for normal postgang og normale kontorrutiner og intern posthåndtering på ankemotpartens side, samt tillegg for de vanligst forekommende forsinkelser i ekstern postgang og intern håndtering. Til sammen kan dette maksimalt dreie seg om inntil to uker.»
Legg merke til at de reelle tidspunktene for når ankefristen tar til å løpe og når denne avbrytes skal legges til grunn i de tilfellene disse tidspunktene er kjent. Det er ingen automatikk i at det legges til en uke for postgang i hver ende. Dersom datoene for når vedtaket kom frem til mottaker eller når anken ble postlagt er kjent, legges disse datoene til grunn for beregningen. Hvis denne perioden er lengre enn seks uker, er ankefristen oversittet. Der de reelle tidspunktene ikke lar seg fastslå, vil Trygderetten foreta en konkret vurdering. I praksis vil ankefristen under enhver omstendighet være oversittet når det er gått mer enn åtte uker fra vedtaket er fattet, med mindre man har særlige holdepunkter for noe annet.
Når det gjelder beregning av fristen i utenlandssaker, må dette vurderes konkret i hvert enkelt tilfelle. Det må tas hensyn til hva som er normal postgang i de ulike landene. Det må også legges vekt på brukerens forklaring, dersom denne er troverdig.
Hvis parten etter at vedtaket er mottatt, fremsetter krav om en begrunnelse for vedtaket etter forvaltningsloven § 24 annet ledd, avbrytes ankefristen. I et slikt tilfelle vil ny ankefrist begynne å løpe fra det tidspunktet begrunnelsen er kommet frem til parten. Vær oppmerksom på at det begynner å løpe en helt ny ankefrist i slike tilfeller, det er ikke den gamle fristen som settes i gang igjen. For kommentarer knyttet til forståelsen av «vedkommende» og «kommet frem til», se rundskrivet til trygderettsloven § 9 første ledd.
Dersom ankefristen ikke er utløpt, kan Trygderetten eller ankemotparten forlenge ankefristen i særlige tilfeller. Hvis ankemotparten ikke forlenger ankefristen, skal spørsmålet forelegges Trygderetten til vurdering.
En henvendelse om å få forlenget ankefristen, vil som hovedregel måtte anses som en foreløpig anke som avbryter ankefristen. Det skal i slike tilfeller settes og opplyses om en slik frist for å inngi fullstendig anke. Hvis henvendelsen ikke anses som en fristavbrytende anke, skal parten gjøres oppmerksom på muligheten for å fremsette en slik fristavbrytende anke.
Bestemmelsen gir Trygderetten en skjønnsmessig adgang til å gi oppreisning for fristoversittelser. Loven gir ingen retningslinjer for vurderingen utover at det må foreligge en «særlig grunn». Som et generelt utgangspunkt gjelder at jo lengre fristoversittelsen er, desto mer tungtveiende grunner skal det til før «særlige grunner» foreligger, se blant annet Trygderettens kjennelse av 1. juli 2011 (TRR-2011-522).
Borgarting lagmannsrett har i dom av 11. januar 2012 (LB- 2011-3792) lagt til grunn at man med «særlige grunner» sikter til at det må være forhold ved den ankende parts situasjon, som har ført til at fristen er oversittet. Det må således foreligge en årsakssammenheng mellom det påberopte forholdet og fristoversittelsen.
Tidligere kunne også ankemotparten gi slik oppreisning. Etter revisjonen av lov om anke til Trygderetten som trådte i kraft 1. april 2016, er det imidlertid kun Trygderetten som kan treffe avgjørelsen om eventuelt å se bort fra fristoversittelsen ved særlige grunner. Klageinstansen skal fortsatt vurdere om det foreligger særlige grunner til å se bort fra at fristen er oversittet, men har ikke lenger beslutningsmyndighet. Dersom det fremstår som åpenbart at det ikke foreligger særlige grunner, vil det være tilstrekkelig å anføre at saken skal avvises som følge av fristoversittelsen, uten at det er nødvendig å ta stilling til sakens materielle forhold. I tilfeller hvor det kan være tvil om det foreligger særlige grunner eller ikke, må det vurderes konkret i hvert enkelt tilfelle hvorvidt sakens materielle side skal behandles. Se også rundskrivet til trygderettsloven § 13 første ledd tredje punktum.
Eksempler på hva som kan anses som «særlig grunn» til oppreisning (ikke uttømmende)
I Trygderettens kjennelse av 27. september 2002 (TRR-2002-1386), uttaler Trygderetten i tilknytning til tidligere trygderettsloven § 10 fjerde ledd (relevant for nåværende trygderettslov § 9) at:
«Etter trygderettsloven § 10 fjerde ledd er grunnvilkåret for å gi fristoppreisning «særlige grunner». Det må i den enkelte sak konkret vurderes om vilkåret er oppfylt.
I denne helhetsvurderingen kan ulike momenter inngå, blant annet om fysiske eller psykiske forhold – i kvalifiserende grad – har forhindret fristavbrudd. Et kvalifisert fysisk hinder for avbrytelse kan etter omstendighetene være immobilitet, evt. sykehusinnleggelse. Kvalifiserende psykiske forhold kan blant annet være nedsatt intellekt – permanent eller forbigående, manglende språkforståelse (dysleksi/fremmedspråklighet), eller uttalt depresjon ledsaget av passivitet.»
Denne vurderingen er også lagt til grunn i senere kjennelser fra Trygderetten, slik at det i dag foreligger en betydelig praksis som er fast og konsekvent.
Alvorlig psykisk eller somatisk sykdom
Som «særlig grunn» i trygderettsloven § 9 fjerde ledd regnes blant annet alvorlig sykdom. Det må gjøres en konkret vurdering i hver enkelt sak. Nedenfor nevnes enkelte eksempler fra praksis:
I Agder lagmannsretts dom av 16. januar 2012 (LA-2011-47231), fant retten at vilkårene for oppreisning for fristoversittelse på ca. tre uker var til stede, i det den ankende parts fysiske og psykiske helsesituasjon på tidspunktet for fristoversittelsen var ekstraordinært svekket.
I Trygderettens kjennelse av 26. august 2011 (TRR-2011-697) ble ankefristen oversittet med 11 dager. Den ankende parts ektefelle hadde i den aktuelle perioden vært alvorlig og kritisk syk og døde rundt to uker før anken ble fremsatt. Retten fant, etter en samlet vurdering der menneskelige hensyn og lengden på fristoversittelsen ble vektlagt, at særlige grunner til å gi oppreisning forelå.
I Trygderettens kjennelse av 27. januar 2012 (TRR-2011-2193) var ankefristen oversittet med to uker. Etter det opplyste hadde den ankende part panikkangst, sosial angst og depressiv lidelse som artet seg som en posttraumatisk lidelse, hvor den ankende part fikk akutte og lammende flashbacks til tidligere situasjoner. Retten fant at et vedtak om tilbakekreving og rentetillegg på ca. 260 000 kroner kunne utløse usedvanlig kraftige reaksjoner, og at dette utgjorde et kvalifisert psykisk forhold som utgjorde en særlig grunn til å se bort fra fristoversittelsen.
I Trygderettens kjennelse av 18. mai 2012 (TRR-2012-303), fant imidlertid retten at saksøkers afasi ikke utgjorde en særlig grunn til å oversitte fristen. Retten viste til at den ankende part «har et kognitivt og kommunikasjonsmessig funksjonsnivå som tilsier at han også er i stand til å ivareta sine interesser innenfor lovbestemte frister». Se også Gulating lagmannsretts dom av 14. mai 2012 (LG-2011-112225).
Innleggelse i helseinstitusjon
Innleggelse i helseinstitusjon kan etter omstendighetene anses som «særlig grunn» til å gi oppreisning, se Trygderettens kjennelse av 30. september 2011 (TRR-2011-1456), hvor den ankende part, både i tiden forut for og etter ankefristens utløp, hadde vært innlagt på flere helseinstitusjoner.
Brudd på NAVs veiledningsplikt
Dersom NAV har brutt veiledningsplikten i forvaltningsloven § 11, ved ikke å gi den ankende part hjelp til å forstå vedtaket innenfor klagefristen eller ved henvendelse gi informasjon om mulighet til å be om fristutsettelse, vil det være «særlig grunn» til å gi oppreisning ved oversittelse av ankefristen. Dette kommer frem av Trygderettens kjennelse av 20. juli 2012 (TRR-2012-669).
Eksempler på hva som ikke anses som «særlig grunn» til oppreisning (ikke uttømmende)
Reisefravær eller annet fravær fra bopel
Den som planlegger et fravær fra sin bopel så lenge at ankefristen er i fare for å bli oversittet, er selv ansvarlig for avhjelpe dette ved for eksempel å få posten ettersendt, oppnevne en fullmektig eller på forhånd be om fristutsettelse. Trygderettens kjennelse av 23. september 2011 (TRR-2011-624), gjaldt en mann som hadde vært på en over to måneders ferietur til Thailand. Klagen ble mottatt først ni uker og to dager etter at vedtaket var fattet. Reisefraværet kunne ikke anses som særlig grunn, da retten la til grunn at det var fullt mulig med kommunikasjon mellom Norge og Thailand. Saken gjaldt oversittelse av klagefrist, men ble avsagt da fristoversittelse i klagesaker ble vurdert etter trygderettsloven. Kjennelsen er derfor også relevant ved vurdering av oppreisning ved oversittet ankefrist.
Språkproblemer
I følge Trygderettens praksis er heller ikke språkproblemer i seg selv en tilstrekkelig grunn for å kunne se bort fra at anken er satt fram etter at ankefristen er utløpt. Se Trygderettens kjennelse av 23. april 2010 (TRR-2010-332), der retten blant annet uttalte:
«Språkproblemer som anført gir etter rettens vurdering i seg selv ikke grunnlag for å anse at det foreligger slike særlige grunner som gjør at oppreisning kan gis. Den enkelte må i utgangspunktet ha ansvar for å søke nødvendig bistand, dersom det er problemer med å forstå skriftlig informasjon.»
Rettsvillfarelse
Alminnelig rettsvillfarelse er ingen «særlig grunn» for å gi oppreising for oversittet ankefrist. Enhver som er bosatt i Norge har ansvar for å sette seg inn i regelverket for hva slags ytelser fra folketrygden man kan ha krav på i hvilke situasjoner. Dette kommer blant annet frem i Trygderettens kjennelser av 27. januar 2012 (TRR-2011-2627) og 23. mars 2012 (TRR-2012-89).
Bagatellmessig oversittelse av ankefristen er i seg selv ingen «særlig grunn» for oppreisning
Det er viktig at en ankefrist er fast og forutberegnelig. At fristoversittelsen er kortvarig, er dermed ikke en særlig grunn i seg selv. Dette kommer tydelig til uttrykk i Trygderettens femmedlemskjennelse av 7. mai 2010 (TRR-2009-960), hvor retten gjennomgikk forarbeider og praksis knyttet til trygderettsloven § 10 (som i dag er videreført i trygderettsloven § 9). Kjennelsen er avsagt med dissens, men rettens flertall sluttet seg til at en fristoversittelse som var relativt kortvarig – tre uker – i seg selv ikke var en «særlig grunn». Dette er fulgt opp i en rekke senere kjennelser og har blitt fast praksis i Trygderetten.
Oppfatningen har også støtte i Gulating lagmannsretts dom av 12. desember 2012 (LG-2012-4490). Lagmannsretten uttaler at lovens frist fremstår som meget klar, og at den i praksis også vil fange opp korte fristforsømmelser. Agder lagmannsrett uttaler i dom av 9. februar 2015 (LA-2014-136195) at det «ikke er en «særlig grunn» i seg selv at fristoversittelsen er relativt kortvarig, dog slik at jo lengre fristoversittelsen er, desto mer tungtveiende grunner må man kreve før man anser at lovens grunnvilkår for oppreisning er til stede».
Det underliggende stønadsforholdet er uten betydning for spørsmålet om oppreisning av oversittet ankefrist
Det følger av rettspraksis og Trygderettens praksis at det ved vurderingen av «særlige grunner», ikke skal tas hensyn til det underliggende stønadsforholdet (sakens realitet).
Det vises til Trygderettens femmedlemskjennelse av 20. juni 2008 (TRR-2007-3176), hvor det blant annet legges vekt på den forholdsvis liberale praksisen med hensyn til gjenopptakelse av tidligere avgjørelser på trygdens område, og at det normalt er kurant å få utsettelse av ankefristen. Retten uttaler seg om tidligere trygderettsloven § 10 som er videreført i nåværende trygderettslov § 9.
Retten uttaler i denne sammenhengen at:
«Den enkelte har omfattende mulighet til å unngå rettstap på grunnlag av realitetsfeil i et avslagsvedtak.»
Videre uttaler retten:
«De aller fleste saker for Trygderetten er av stor betydning for den det gjelder. Hvis dette momentet skulle tillegges selvstendig vekt, ville det innebære at ankefristen i § 10 blir uten nevneverdig praktisk betydning. Det svarer ikke til Trygderettens praksis.
I forholdet til momentet «muligheten for å vinne frem», vil flertallet peke på at saken, i motsetning til for domstolene, gjerne foreligger ferdig opplyst for Trygderetten når oppreisningsspørsmålet behandles. Det gir Trygderetten en nærliggende mulighet til å vurdere de materielle spørsmålene allerede på det tidspunkt da saken egentlig dreier seg om hvorvidt en forutsetning for nettopp å behandle realiteten, nemlig om man skal se bort fra at ankefristen er oversittet, er tilstede. Ankefristen kan da lett bli uten særlig praktisk betydning i de tilfelle hvor rettens medlemmer er uenige, eller sterkt uenige i, det vedtak som er fattet. Det passer dårlig med det faktum at loven inneholder en tidsfrist for å bringe saken inn til realitetsbehandling.
På den bakgrunn mener flertallet at «særlige grunner» som nevnt i trygderettsloven
§ 10 fjerde ledd, bør oppfattes slik at de begrenser seg til grunner som knytter seg til hvorfor ankefristen er overskredet.
Retten går derfor ikke nærmere inn på sakens betydning for den ankende part, eller i hvilken utstrekning han ville ha utsikt
til å vinne frem ved en realitetsbehandling.»
Trygderettens rettsoppfatning som her nevnt legges også til grunn i Borgarting lagmannsretts dom av 28. januar 2011 (LB-2010-10485), samt i dom av 29. mars 2011 fra Agder lagmannsrett (LA-2010-175671). I førstnevnte dom uttaler retten at ved spørsmål om vilkår for oppreisning er oppfylt «har de materielle spørsmål i trygdesaken ingen betydning». Det samme standpunktet er inntatt i Trygderettens kjennelser av 7. mai 2010 (TRR-2009-960) (femmedlemskjennelse) og av 1. oktober 2010 (TRR-2010-1465).