Utarbeidet av Rikstrygdeverket, Enhet for personvern og informasjonssikkerhet 09.03.2006
Endret 21.02.2008 av Arbeids- og velferdsdirektoratets sekretariat, Juridisk seksjon
Sist endret 11.02.2009 jf. overskriftene:
Avgrensning
I enkelte tilfeller kan Arbeids- og velferdsetaten gjøre feil i saksbehandlingen som kan medføre et erstatningsansvar etter skadeserstatningsloven (skl.) § 2-1. Dette vedlegget har til hensikt å forklare og gi veiledning i tilfeller der etaten skal behandle erstatningssaker.
Når en arbeidstaker ved uaktsomhet volder skade under utførelse av sine arbeidsoppgaver oppstår følgende spørsmål: Skal skadelidte kunne kreve erstatning av arbeidstakeren, eller skal arbeidsgiveren være ansvarlig, selv om det ikke er noe å bebreide han?
Sett fra skadelidtes side vil et krav mot arbeidstakeren ofte være lite verdt – han har normalt ikke midler til å erstatte tapet. Det vil heller ikke være rimelig og naturlig at arbeidstakeren er den primært ansvarlige. Det er arbeidsgiveren som er nærmest til å forsikre seg mot mulige skader. Betalingsevnen vil således normalt være til stede, samtidig som ansvaret lettere kan pulveriseres. Videre er det arbeidssituasjonen som er det risikoskapende element. Skadepotensialet skyldes arbeidstakerens særegne arbeidsplass, og for dette skadepotensiale er arbeidsgiveren den nærmeste til å bære risikoen.
Reglene om arbeidsgiveransvaret er gitt i skadeserstatningsloven kapittel II, og utgangspunktet for ansvaret oppstilles i skl. § 2-1. Arbeidsgiveren er ansvarlig uten hensyn til skyld for de skader som en arbeidstaker ved uaktsomhet volder under sitt arbeid. Staten er derfor i stor grad ansvarlig for sine ansattes handlinger når de er i tjeneste. Det betyr at dersom en saksbehandler gjør en ansvarsbetingende feil som påfører noen et økonomisk tap, vil det normalt være arbeidsgiveren, og ikke saksbehandler personlig, som blir ansvarlig.
[Endret 2/09]
Dette vedlegget gjelder kun arbeidsgiveransvaret etter skl. § 2-1. Spørsmålene om menerstatning etter skl. § 3-2 og oppreisning etter skl. § 3-5 vil ikke bli behandlet her. Denne typen krav må fremmes overfor departementet. Spørsmål om billighetserstatning holdes også utenfor. Søknad om slik erstatning må fremmes overfor Statens sivilrettsforvaltning.
Erstatningsansvar ved skade på eiendom og selvassuranseordningen vil ikke bli behandlet. Det foreligger egne retningslinjer for dette. Fagansvarlig for erstatning etter skade på eiendom og selvassuranseordningen er Kontordrift og støttetjenester i NAV Drift og utvikling (NDU).
[Endret 2/08]
Ved Kongelig resolusjon av 20. desember 2002 fikk samtlige departementer fullmakt til å erkjenne erstatningsansvar på vegne av staten. Det enkelte fagdepartement er gitt fullmakt til å delegere denne kompetansen videre til underordnede organer. I det årlige tildelingsbrevet fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet er Arbeids- og velferdsdirektoratet gitt fullmakt til å behandle erstatningskrav mot etaten. Hva gjelder rekkevidden av fullmakten henvises det til det som fremkommer under.
Arbeids- og velferdsdirektoratet kan erkjenne ansvar og innvilge erstatning og rentetapserstatning på inntil 150 000 kroner. Dersom beløpet overskrides eller saken er av prinsipiell karakter, skal det lages en innstilling og saken skal oversendes Arbeids- og inkluderingsdepartementet.
Det er NAV Klage og anke som skal behandle erstatningssaker på sitt fagområde. Arbeids- og velferdsdirektørens sekretariat v/Juridisk seksjon har en rådgivende funksjon i forhold til NAV Klage og anke.
NAV Klage og anke (KA) Sør har fått delegert myndighet til å erkjenne ansvar og innvilge erstatning på inntil 150 000 kroner. De har imidlertid ikke fullmakt til å erkjenne ansvar når det gjelder rentetapserstatning. Forsinkelsesrenter er ikke inkludert i grensen på 150 000 kroner. Se Vedlegg 1 til hovednummer 30 – Fullmaktsoversikt.
Begrensningene i delegasjonene gjelder kun erkjennelse av ansvar. Alle instanser kan avvise ansvar uavhengig av beløp, også når det gjelder rentetapserstatning.
KA skal behandle alle erstatningssakene. I de sakene enhetene kommer frem til at etaten må erkjenne ansvar, men beløpet overstiger 150 000 kroner, eller det gjelder rentetapserstatning, må det utformes en innstilling til Arbeids- og velferdsdirektoratet.
Erstatningskrav fremsettes overfor NAV lokalt. Lokalkontoret har imidlertid ikke fullmakt til å avgjøre erstatningskrav mot staten v/Arbeids- og velferdsetaten. De har derfor først og fremst en rolle som saksforbereder overfor KA.
I de tilfeller hvor erstatningskravet bygger på feil begått på NAV lokalt, skal lokalkontoret skrive en innstilling til KA. I innstillingen skal de kommentere medlemmets erstatningsgrunnlag, ta stilling til om sakens fakta fremstilles korrekt i kravet, samt vurdere hvorvidt de anser vilkårene for erstatning for oppfylt eller ikke.
NAV lokalt har en viktig rolle når det gjelder å veilede medlemmet i erstatningssaker. Det innebærer at de må informere medlemmet om at vedkommende kan ha et erstatningskrav mot Arbeids- og velferdsetaten. De må påse at kravet som fremmes i realiteten er et erstatningskrav og at det fremgår hvilket beløp som kreves og for hvilken tidsperiode. Lokalkontoret må også passe på at kravet er tilstrekkelig dokumentert.
Når medlemmet skal fremme krav om erstatning bør lokalkontoret informere om at kravet bør fremmes skriftlig. Det finnes ikke egne kravskjema, og lokalkontoret bør derfor bistå medlemmet i utformingen av kravet dersom vedkommende ønsker hjelp til dette. Lokalkontoret må påse at medlemmet undertegner kravet.
For at staten v/Arbeids- og velferdsetaten skal bli erstatningsansvarlig må tre vilkår være oppfylt:
· Arbeids- og velferdsetaten må ha gjort en feil som medfører et ansvarsgrunnlag
· Medlemmet må ha lidt et økonomisk tap
· Det må være en årsakssammenheng mellom ansvarsgrunnlaget og det økonomiske tapet
Skal arbeidsgiveren bli ansvarlig, må skaden være voldt ved forsett eller uaktsomhet fra arbeidstakerens side. I skadeserstatningsloven § 2-1 nr. 1 står det:
”Arbeidsgiver svarer for skade som voldes forsettlig eller uaktsomt under arbeidstakers utføring av arbeid eller verv for arbeidsgiveren, idet hensyn tas til om de krav skadelidte med rimelighet kan stille til virksomheten eller tjenesten, er tilsidesatt. Ansvaret omfatter ikke skade som skyldes at arbeidstakeren går utenfor det som er rimelig å regne med etter arten av virksomheten eller saksområdet og karakteren av arbeidet eller vervet.”
For at det skal bli ansvar etter skl. § 2-1, må arbeidstaker ha voldt skaden under ”utføring av arbeid eller verv for arbeidsgiveren”.
For det første er ikke arbeidsgiver ansvarlig for skader som voldes i fritiden. For det andre stilles det krav til en viss saklig sammenheng mellom arbeidet og skaden. Det slås fast at ”ansvaret ikke omfatter skade som skyldes at arbeidstakeren går utenfor det som er rimelig å regne med etter arten av virksomheten eller saksområdet og karakteren av arbeidet eller vervet”. Det vil neppe være ansvar om kontoransatte fatter vedtak og gir feil informasjon på andre forvaltningsområder, for eksempel fatter et vedtak om oppholdstillatelse i Norge.
Skyldvilkåret er at skaden ”voldes forsettlig eller uaktsomt…idet hensyn tas til de krav skadelidte med rimelighet kan stille til virksomheten eller tjenesten , er tilsidesatt”.
Forsett er når den skadelige handlingen er gjort med viten og vilje. Uaktsomhet er når en skadelig handling ikke er gjort med vilje, men vedkommende burde handlet annerledes ut fra de krav samfunnet kan stille til vedkommende.
Skyldvilkåret kan være oppfylt selv om ikke feilen skyldes en ansatt som kan navngis. Arbeidsgiveransvaret gjelder også anonyme feil og feil gjort av flere slik at det i sum blir ansvar (kumulative feil).
Noen typeeksempler beskrives nedenfor:
I de tilfellene en ansatt fra Arbeids- og velferdsetaten har begått en saksbehandlingsfeil og vedtaket som er fattet er ugyldig, blir spørsmålet om det ugyldige vedtaket kan medføre erstatningsansvar. Det er ikke nødvendigvis samsvar mellom saksbehandlingsfeil og uaktsomhet.
I forvaltningen har man en minstestandard og norm for saksbehandlingen. Disse reglene er forvaltningen bundet av. Dersom man bryter disse reglene er man i utgangspunktet uaktsom.
I mange saker har Arbeids- og velferdsetaten mulighet til å utøve skjønn. Loven setter rammer for hva som er lovlige vurderingsmomenter. Rundskrivene sier noe om hvordan vi skal utøve skjønnet, men det er likevel et rom for handlefrihet når man skal komme frem til et resultat. I de tilfellene man har kommet til et galt resultat på grunn av feil skjønnsutøvelse, skal det mye til for at det kan sies å foreligge ansvarsgrunnlag etter skl. § 2-1. For å bli ansvarlig må man ha utvist forsett gjennom å utøve myndighetsmisbruk.
I norsk forvaltningsrett tales det gjerne om myndighetsmisbrukslæren. Med dette siktes det til ”ulovfestede” regler om at forvaltningen ikke må ta utenforliggende hensyn eller drive usaklig forskjellsbehandling.
Utenforliggende hensyn er ulovlige og usaklige hensyn, som for eksempel at en saksbehandler, uten av lovens vilkår er oppfylte, innvilger uførepensjon fordi søkeren er en kjent person i lokalsamfunnet.
Feil ved rettsanvendelsen kan foreligge når man har fattet et vedtak uten å ha hjemmel til det, for eksempel at Arbeids- og velferdsetaten har benyttet feil regel, har tolket en bestemmelse feil eller foretatt feil subsumsjon.
Feil rettsanvendelse kan medføre at et vedtak blir ugyldig. Spørsmålet er om denne ugyldigheten automatisk medfører et ansvar. Det er slått fast i en rekke høyesterettsdommer at man ikke har et objektivt ansvar for gal lovforståelse. Det er rom for å gjøre feil. Feil i vanskelige lovtolkninger er ikke nødvendigvis uaktsomhet. Det kan i denne forbindelse vises til Rt. 1972 s. 578, Rt. 1975 s. 781 og Rt. 1997 s. 343.
Rettsanvendelsesfeil omfatter også tilfeller der de faktiske omstendigheter som lå til grunn for avgjørelsen er feil (feil i rettsfakta eller skjønnsfakta). Staten kan ikke nødvendigvis bebreides for faktiske feil.
I de tilfellene trygdeetaten utøver service kan man ikke stille samme krav til etaten som når man driver myndighetsutøvelse. Det skal mer til for at staten blir ansvarlig i slike tilfeller. Grunnen til dette er at nivået på servicen har en sammenheng med politiske beslutninger og bevillinger fra Stortinget, hvilket kan variere fra år til år.
Arbeids- og velferdsetaten kan ikke bli ansvarlig for at for eksempel serviceerklæringer er brutt. Fristene i serviceerklæringer sier noe om hvilket servicenivå etaten ønsker og streber etter å ha, men det er lovens minstekrav om saksbehandlingstid som må brytes før ansvar kan bli aktuelt.
Aktuelle dommer, som ikke sier noe direkte i forhold til Arbeids- og velferdsetaten, men som illustrerer terskelen for når man kan bli ansvarlig for brudd på service er Rt. 1970 s. 1154, Rt. 1991 s. 954 og Rt. 2000 s. 253. Høyesterett har uttalt at det må være et betydningsfullt avvik fra den sikkerhet som virksomheten tar sikte på å oppnå, før det er tale om et ansvar for brudd på service. I de tilfellene virksomheten selv har etablert en faresituasjon, må man kunne forlange at man avverger den.
Utgangspunktet for veiledningsplikten er forvaltningsloven § 11 - se rundskrivet kapittel 21 del III.
Dersom en ansatt i Arbeids- og velferdsetaten gir ukorrekte opplysninger, er det av betydning om veiledningen er gitt innenfor eller utenfor organets primære ansvarsområde. Dersom man er innenfor etatens område stilles det strenge krav til aktsomhet.
Dersom det er utenfor etatens område stilles det ikke samme krav til de ansatte, for eksempel dersom en person kommer inn på NAV lokalt og ønsker veiledning om skatteregler. I slike tilfeller bør den ansatte henvise vedkommende til riktig etat. Dersom noe veiledning gis, bør det tas forbehold om at det er utenfor etatens kompetanseområde og derfor kan være feil. Jo mer generell veiledningen er utover Arbeids- og velferdsetatens område, desto mer ansvar skyves over på medlemmet selv.
I den såkalte Abrahamsen-dommen (Rt. 2002 s.1331) unnlot et foreldrepar å søke om hjelpestønad på grunn av misvisende opplysninger fra trygdekontoret. Selv om de flere ganger forklarte trygdekontoret at datteren var syk, fikk de gal og manglende informasjon. Oppfordringen trygdekontoret hadde til å vurdere og undersøke ulike muligheter for stønad var ganske sterk. Det ble vurdert som uaktsomt av trygdeetaten å ikke gi nødvendig informasjon i dette tilfelle.
[Endret 1/08]
Arbeids- og velferdsetaten kan bli ansvarlig når ansatte ikke gir den veiledningen og informasjonen som man burde ha gitt. Det må her vurderes hvilken oppfordring den ansatte hadde til å gi veiledning. Hvilke behov for informasjon forelå ut fra de signalene som kom fra medlemmet? Det er her glidende grenser og en vanskelig vurdering.
I en Sivilombudsmannssak (SOMB 1998-62) fikk klageren forlenget sin fødselspermisjon fra desember 1996 til januar 1997, siden barnets far ikke tok ut sin del av permisjonen. Dette førte til at klageren ikke fikk rett til dagpenger ved permisjonens slutt, da hun ikke lenger oppfylte kravene til tidligere arbeidsinntekt i folketrygdloven 1966 § 4-3 nr. 2 sjette ledd. Hun anførte derfor at trygdekontoret hadde forsømt sin veiledningsplikt da permisjonen ble forlenget.
Sivilombudsmannen uttalte at klageren skulle vært informert om at hun burde ta kontakt med arbeidskontoret før avgjørelsen om å forlenge fødselspengene ble truffet. Konsekvensene av forlengelsen av fødselspengene kunne ikke anses som svært spesielle. Veiledningsplikten gjelder for rettigheter og plikter etter folketrygdloven, herunder dagpengeordningen, og klageren hadde selv ikke forutsetninger for å forstå konsekvensene av vedtaket.
I dag ville ikke den overnevnte saken skapt tvil da begge disse folketrygdområdene ligger innenfor Arbeids- og velferdsetatens område. Eksempelet kan imidlertid overføres på andre typer saker..
Veiledningsplikten avtar når for eksempel en person spør om han kan ha krav på noe uten å være villig til å gi relevant informasjon. Da kan man ikke kreve at lokalkontoret skal kunne vite hvilke behov vedkommende har.
I forhold til utlendinger kan det være vanskelig å få og gi nødvendig informasjon. I tillegg kan vedkommende være fremmed for systemet og i mindre grad enn nordmenn vite hva som er relevant informasjon å gi for at lokalkontoret skal kunne fange opp behovet. Her må man gjøre konkrete vurderinger slik at vedkommendes rettigheter blir ivaretatt, for eksempel stille flere spørsmål om forhold som kanskje ikke har direkte relevans for den problemstillingen som er presentert. I enkelte tilfeller bør man benytte seg av tolk.
Økonomisk tap er et vilkår for erstatningsansvar. For at Arbeids- og velferdsetaten skal kunne bli erstatningsansvarlig, må det påvises et økonomisk tap. Dersom erstatningsbetingelsene er til stede skal det økonomiske tapet erstattes fullt ut.
Hva som er et økonomisk tap kan være vanskelig å fastslå med generelle regler. Utgangspunktet er at skadevolder skal dekke nødvendige og påregnelige utgifter til gjenoppretting av skaden. Skadelidte skal stilles som om skaden ikke var skjedd. Det økonomiske tapet bygger på differansen mellom situasjonen med skaden og situasjonen slik den ville vært uten skaden.
De økonomiske fordeler av ulike slag eller den berikelse (reduserte utgifter) som skaden ellers har ført med seg skal komme til fradrag ved erstatningsutmålingen, se Rt. 1981 s. 138 (Sevaldsen-dommen).
I hver sak må det avgjøres hva som er det økonomiske tapet. Som et utgangspunkt kan man si at det økonomiske tapet kan relatere seg til inntekter man har gått glipp av eller ekstra utgifter som er påløpt, som følge av den uaktsomme handlingen fra trygdeetaten.
Når det gjelder inntekter så kan dette blant annet relatere seg til (listen er ikke uttømmende):
· tapt arbeidsinntekt
· tapte renteinntekter
· flytteutgifter
· ekstra utgifter som for eksempel gebyrer og utgifter til advokat
· tapte stønadsrettigheter som vedkommende utvilsomt hadde krav på /se Rt. 2002 s. 1331)
· inflasjonstap/avsavnsrenter (dvs det tap man har hatt for ikke å kunne benytte seg av pengene)
[Endret 1/08]
I Rt. 2002 s.1331 (Abrahamsen-dommen) gikk Høyesterett ikke inn på utmålingen av det økonomiske tapet, med vurderte tap av en stønad som familien i utgangspunktet hadde hatt krav på, som det økonomiske tapet.
A og B fikk datteren C i 1984. Hun var født fire uker før tiden og hadde alvorlig hjertefeil. I begynnelsen av oktober 1984 tok B kontakt med trygdekontoret for å høre om mulighetene for å få dekket reiseutgifter, tapt arbeidsfortjeneste og andre ytelser. De fikk informasjon om at de hadde rett til å få dekket reiseutgifter. Flere ganger senere spurte foreldrene trygdekontoret om det var støtteordninger for deres syke barn. Først den 18. november 1997 innvilget trygdekontoret hjelpestønad med virkning fra 1. august 1994. A og B fremmet krav om erstatning for det beløpet de ville ha mottatt i hjelpestønad i perioden mars 1985 – juli 1994. Dersom A og B hadde fått korrekt informasjon ville de fremsatt søknad og således utvilsomt hatt rett til hjelpestønad for denne perioden.
Det økonomiske tapet i Abrahamsen-dommen ble ansett å være hjelpestønad etter gjeldende satser for de år som ikke kunne etterbetales i henhold til folketrygdloven § 22‑13.
I noen tilfeller kan feilen fra Arbeids- og velferdsetaten ha medført at skadelidte har tapt arbeidsinntekt ved for eksempel å gå ut i permisjon eller si opp jobben sin med forventning om å få en ytelse fra folketrygden. La oss gi et eksempel:
A kontaktet lokalkontoret i 2006 vedrørende informasjon om avtalefestet pensjon (AFP). Han arbeidet da i 88 % stilling som lærer. I 2007 fremsatte han krav om 40 % AFP. Som en del av en AFP ordning med arbeidsgiver fortsatte han i 60 % stilling fra 1. januar 1998. Han fikk da melding fra Statens pensjonskasse om at han ikke kunne ta ut delvis AFP fordi han på søknadstidspunktet arbeidet deltid.
A fremmet krav om erstatning for det tap han var påført fordi han hadde innrettet seg etter informasjonen fra lokalkontoret. A anførte at han ikke fikk sin stilling på 88 % tilbake før 1. august 2007 og han krevde erstattet tapt AFP frem til dette tidspunktet. A fylte ikke vilkårene for AFP og Arbeids- og velferdsetaten kunne således ikke erstatte tapt AFP.
Arbeids- og velferdsetaten skal gjøre A skadeløs. Det vi si at vi må se på hvilken situasjon han ville vært i dersom han hadde fått korrekt informasjon fra etaten fra begynnelsen av. A ville da fortsatt i 88 % stilling. Det økonomiske tapet blir således differansen mellom lønn i 60 % og 88 % stilling i perioden frem til han kunne starte i 88 % stilling igjen.
Uaktsomme feil fra Arbeids- og velferdsetatens side kan medføre at skadelidte kommer i en vanskelig økonomisk situasjon. Dette kan medføre at bolig/ bil eller andre lån misligholdes og det påløper ekstra renter og gebyrer. Det kan óg være slik at skadelidte som følge av feilen fra etaten må kontakte advokat for å få juridisk bistand.
Så lenge det er årsaksammenheng mellom de påløpte utgifter og den uaktsomme handlingen fra Arbeids- og velferdsetaten, vil utgiftene være en del av det økonomiske tapet.
Rentetap kan også være økonomisk tap. Inflasjonstap ved avsavn av kapital, utover det rentene dekker, er ikke avskåret, men det stilles strenge krav til dokumentasjon for tapet. Inflasjonstap ved avsavn av kapital kan man også få dekket ved etterbetalig etter folketrygdloven § 22-13, men ikke rentetap, jf. folketrygdloven § 22‑17 (se Rt. 2002 s. 1331).
Det økonomiske tapet som skal erstattes er det faktiske økonomiske tapet som medlemmet har lidt ved å innrette seg etter Arbeids- og velferdsetatens utsagn, den såkalte innrettelsesinteressen eller den negative kontraktsinteresse. Vi erstatter ikke det vedkommende trodde han skulle få, den såkalte oppfyllelsesinteressen eller den positive kontraktsinteresse.
For å illustrere dette (se bort fra EØS-reglene): Kari er norsk, men bor og arbeider i Tyskland. Hun vurderer å flytte tilbake til Norge og kontakter lokalkontoret på hjemstedet. Hun er gravid og lurer på om hun har rett til foreldrespenger fra Norge dersom hun flytter tilbake. Lokalkontoret opplyser at hun har rett til foreldrespenger fra Norge med bakgrunn i sitt arbeid i Tyskland. Kvinnen har i tillit til informasjonen fra etaten flyttet til Norge. Her får hun avslag på sitt krav om foreldrepenger fordi hun ikke oppfyller kravet om inntektsgivende arbeid her i Norge.
I utgangspunktet skal skadelidte stilles som om skaden ikke var skjedd. I eksempelet med Kari ovenfor må vi spørre: Hvordan hadde situasjonen vært for Kari dersom hun hadde fått korrekt informasjon i første omgang?
Kari ville uansett ikke hatt rett til foreldrepenger fra Norge. På denne bakgrunn kan vi ikke erstatte disse (positiv kontraktsinteresse). Men hun ville fått foreldrepenger fra Tyskland. Dersom Kari sannsynliggjør at hun ikke ville flyttet fra Tyskland dersom hun hadde fått korrekt informasjon, og at hun da ville hatt rettigheter til foreldrespenger fra Tyskland, kan hennes tapte foreldrepenger i Tyskland anses som et økonomisk tap. I tillegg vil det kunne komme flytteutgifter el.
Dersom hun angir at hun ville flyttet til Norge uansett, har hun ikke lidt et økonomisk tap. Hennes flytting var da ikke betinget av hennes rett til foreldrepenger. Det at vedkommende hadde forhåpninger om å motta foreldrepenger fra Norge er ikke et økonomisk tap.
Den skadelidte har også en tapsbegrensingsplikt jf skl. § 5-1 nr 2. Skadelidte er således forpliktet til å forsøke å begrense tapet som følge av den erstatningsbetingende handling. I eksempelet vedrørende AFP (under punktet ”tapt arbeidsinntekt” ovenfor) er skadelidte forpliktet til å starte opp i 88 % stilling igjen så fort det lar seg gjøre. Han kan ikke inngå ny avtale om å fortsette i 60 % stilling utover 01.8.07, og kreve at Arbeids- og velferdsetaten fortsatt dekker differansen mellom inntekt i 88 % og 60 % stilling.
Spart utgift og unngått tap kan måtte gå til fradrag, men kravet til dokumentasjon er strengt.
I noen saker kan det foreligge ansvarsgrunnlag, det vil si at saksbehandler har opptrådt uaktsomt, men det foreligger ikke noe økonomisk tap. Noen eksempler på dette er:
Dersom saksbehandler i Arbeids- og velferdsetaten legger inn feil skattetrekk i utbetalingsrutinen for stønaden vil for mye innbetalt skatt bli utbetalt fra skattemyndighetene til stønadsmottaker ved skatteoppgjøret.
Dersom det er lagt inn for lite skattetrekk vil stønadsmottaker måtte betale restskatt ved skatteoppgjøret. Eventuelle renter fra skattemyndighetene kan stønadsmottaker unngå ved å betale inn beløpet innen en frist satt av skattemyndighetene (30. april året etter ligningsåret). Det er i disse tilfellene ikke påløpt noe økonomisk tap som følge av feilen siden skatt er noe medlemmet måtte ha betalt uavhengig av om det var begått feil.
Feil informasjon fra Arbeids og velferdsetaten vedrørende fars rettigheter til foreldrepenger eller stønadsperiodens lengde, kan medføre at far ikke får avviklet fedrekvote innen utløpet av stønadsperioden for foreldrepenger. Dersom far rent faktisk ikke har avviklet fedrekvoten til tross for feilinformasjonen har han ikke lidt noe økonomisk tap. Han har da vært på arbeid og mottatt sin inntekt. Det han taper på grunn av etatens feil er i slike tilfeller samvær med barnet, altså et ikke-økonomisk tap.
[Endret 4/06]
Det er et vilkår for erstatningsansvar at det er årsakssammenheng mellom skaden (det økonomiske tapet) og ansvarsgrunnlaget. I praksis vil det si at skadelidte kan peke på Arbeids- og velferdsetaten som påstått årsak til det økonomisk tapet. Det må påvises at feilinformasjonen fra trygdekontoret ledd for ledd ledet frem til den skaden som har medført det økonomiske tapet. Denne sammenhengen må være påregnelig for skadevolder. Ansvaret avgrenses mot uventede skader.
En avgjørelse i en erstatningssak er ikke et vedtak etter forvaltningsloven. Dette innebærer at forvaltningslovens regler om begrunnelser ikke gjelder. Dette betyr likevel ikke at Arbeids- og velferdsetaten ikke skal begrunne sine avgjørelser. God forvaltningsskikk tilsier at vi gir en begrunnelse. Dette er spesielt viktig ved avslag. Begrunnelsen er viktig for å skape forståelse for avgjørelsen og danne et godt grunnlag for medlemmet for å vurdere om saken bør føres videre inn for domstolen.
I og med at en avgjørelse i en erstatningssak ikke er et enkeltvedtak etter forvaltningsloven, omfattes heller ikke avgjørelsen av forvaltningslovens bestemmelser om klage. Medlemmet kan derfor ikke påklage avgjørelsen, men må forfølge saken videre for de alminnelige domstoler.
Etter foreldelsesloven § 9 nr. 1 foreldes krav på erstatning tre år etter den dag da skadelidte fikk eller burde skaffet seg nødvendig kunnskap om skaden og den ansvarlige. Kravet foreldes i alle tilfelle senest 20 år etter at den skadegjørende handling eller annet ansvarsgrunnlag opphørte, jf. foreldelsesloven § 9 nr. 2.
Erstatningen kan utbetales av KA. Forutsetningen for utbetaling er imidlertid at den instans som utbetaler også sitter med kopi av vedtaket.
For informasjon om hvilken konto som skal benyttes vises det til kontoplanen.
I tillegg til det økonomiske tapet skal det også beregnes forsinkelsesrenter fra en måned at ”fordringshavaren har sendt skyldnaren påkrav med oppfordring til å betale”, jf. forsinkelsesrenteloven § 2. Selve kravet om erstatning regnes i denne forbindelse som påkrav.
Lokalkontoret må her ta stilling til når kravet om erstatning ble fremmet. I noen saker fremsettes klage på vedtak om krav og krav om erstatning samtidig. Lokalkontoret må snarest klarlegge om medlemmet mener å fremsette krav om erstatning. Arbeids- og velferdsetaten kan ikke ta stilling til erstatningskravet før saken er ferdigbehandlet. Kravet om erstatning kan dermed tidligst anses fremmet fra det tidspunktet saken er endelig avgjort.