Endret 08.07.2013 av Arbeids- og velferdsdirektoratet, Kunnskapsstaben, Juridisk seksjon, jf. overskriftene "Spesielt om opplysninger fra regnskapsfører", "§ 21-4 første ledd tredje punktum", "§ 21-4 fjerde ledd".
Folketrygdlovens ytelser bygger på et prinsipp om at ytelsene kun skal gå til de som fyller vilkårene. For å sikre legitimiteten av velferdsordningene og forvaltningen av disse er det nødvendig med kontroll, både av om vilkårene for en ytelse er oppfylt og om tilstått ytelse blir utbetalt i samsvar med vedtak. Arbeids- og velferdsetaten er i den forbindelse gitt lovhjemler for innhenting av informasjon og kontroll gjennom folketrygdloven § 21-4 og § 21-4 a.
Rammene for informasjonsinnhenting fremgår dels i folketrygdlovens bestemmelser og dels i forvaltningsloven og personopplysningsloven. Innhenting av opplysninger fra andre enn medlemmet innebærer et inngrep i personvernet. Dette øker viktigheten av at føringene, gitt i bestemmelsene om forholdsmessighet og nødvendighet, etterleves ved innhenting av opplysninger.
§ 21-4 gir Arbeids- og velferdsetaten rett til å innhente de opplysninger som er nødvendige for å vurdere om vilkårene for en ytelse er oppfylt eller har vært oppfylt i tilbakelagte perioder. Hvilke opplysninger som er nødvendig å innhente, vil være avhengig av om opplysningene skal anvendes i ordinær saksbehandling eller i kontrolløyemed. Selv om det er samme vilkårsvurdering som gjøres i ordinær saksbehandling og ved kontrollvirksomhet, krever kontrollbehandling innhenting av mer dokumentasjon. Behovet for innhenting av opplysninger i denne sammenheng oppstår som følge av at det er forhold i saken som gir grunn til å betvile om vilkårene for ytelsen er eller har vært oppfylt.
Folketrygdloven § 21-4 a gjelder bare ved mistanke om trygdemisbruk, og kan bare brukes av Arbeids- og velferdsdirektoratet og de særskilte kontrollenhetene i etaten, se rundskriv til bestemmelsen.
§ 21- 4 Første ledd - Innhenting av opplysninger
[Endret 11/12]
Generelt
Bestemmelsen gir Arbeids- og velferdsetaten rett til å innhente nødvendige opplysninger fra nærmere angitte instanser i forbindelse med behandling eller kontroll av saker, og kan benyttes av alle saksbehandlende enheter i etaten. Se dog spesielle fullmakter ved innhenting av opplysninger fra finansinstitusjon, som omtalt under overskriften «Særskilt om forvaltningsenheter og spesialenheter».
Bestemmelsen gjelder for innhenting av opplysninger i forhold til alle ytelser som behandles etter folketrygdloven. Det vises til at loven bruker den uspesifiserte betegnelsen «en ytelse». Enkelte av lovene som administreres av Arbeids- og velferdsetaten har imidlertid egne bestemmelser om innhenting av opplysninger. Der det er gitt bestemmelser i særlov skal de anvendes.
Hovedreglene er gitt i først ledd. Det er Arbeids- og velferdsetaten (og Helsedirektoratet) som er gitt kompetanse til å innhente opplysninger. Dette innebærer at den kommunale delen av Arbeids- og velferdsforvaltningen ikke er omfattet. Bestemmelsen legger ingen begrensninger for hvem i Arbeids- og velferdsetaten som kan innhente opplysninger. Det er heller ikke gitt spesifikke regler for hvilke konkrete opplysninger som kan innhentes. I det videre gis det derfor presiseringer for å sikre at personvernet i forhold til den det innhentes opplysninger om blir ivaretatt. Loven stiller krav om at opplysningene som innhentes må være «nødvendige» for å kontrollere om vilkårene for en ytelse er oppfylt.
Nødvendige opplysninger
Arbeids- og velferdsetaten har plikt til å påse at saken er så godt opplyst som mulig, jf. forvaltningsloven § 17. I ordinære stønadssaker dreier det seg om å skaffe tilstrekkelig dokumentasjon for at medlemmet fyller vilkårene for ytelsen, eller eventuelt ikke gjør det. § 21-4 må sees i sammenheng med § 21-3 og medlemmets opplysningsplikt. Medlemmet plikter selv å bidra til sakens opplysning. Primært skal derfor opplysninger innhentes fra medlemmet så langt dette anses tilstrekkelig og formålstjenlig.
Ved kontroll av stønadsforholdet eller ved mistanke om urettmessige utbetalinger, er vurderingstema i utgangspunktet det samme som i en vanlig stønadssak. Det er likevel den forskjell at etaten i slike tilfeller allerede har den nødvendige dokumentasjon i forhold til stønadsvilkårene, men ulike forhold gjør at det er grunn til å stille spørsmål om dokumentasjonen er korrekt. Det en trenger er nye opplysninger som kan belyse hvorvidt utbetalingen er rettmessig eller ikke. Det må først gjøres en vurdering av de opplysningene en har tilgang til via NAV sine registre. Resultatet av denne undersøkelsen har betydning for om det er behov for å innhente ytterligere opplysninger. I tilfeller hvor det ikke er mulig å få opplyst saken gjennom medlemmets medvirkning eller det er mistanke om urettmessig utbetaling av ytelser, har Arbeids- og velferdsetaten hjemmel til å innhente opplysninger også fra andre enn medlemmet. Det kan bare innhentes opplysninger fra den eller de som er nevnt i § 21-4. Kommer en til at opplysningene en vurderer å innhente vil kaste lys over stønadsforholdet, må de anses som nødvendige for å få opplyst saken. Kravet til dokumentasjon øker jo flere indikasjoner det er for at de faktiske forhold ikke stemmer med de opplysninger stønadsmottakeren selv har gitt. Hva som er tilstrekkelig dokumentasjon i saken, må vurderes konkret og stegvis ut fra sakstype og forholdene knyttet til saken. Det skal i den enkelte sak skrives en kort begrunnelse for hvorfor det har vært nødvendig å innhente opplysningene.
Formkrav ved innhenting av opplysninger
Ved innhenting av opplysninger fra tredjeperson skal dette gjøres ved skriftlig henvendelse, med opplysning om formålet med innhentingen, hjemmelsgrunnlag og klageadgang, jf. § 21-4 c tredje og femte ledd. Ved innhenting av opplysninger fra personer som omfattes av tvisteloven, skal vedkommende gjøres oppmerksom på at en ikke er pliktig til å gi opplysningene til Arbeids- og velferdsetaten. Det gjelder også der daglig leder i en virksomhet og nærstående er ansatt/arbeider i samme virksomhet, jf. tvisteloven § 22-8. Der mal er utarbeidet skal denne benyttes.
Hvem opplysninger kan innhentes fra og hvilke opplysninger som kan innhentes
§ 21-4 første ledd annet punktum inneholder en uttømmende oppregning av hvem det kan innhentes opplysninger fra. Det er således ikke hjemmel i § 21-4 til å innhente opplysninger fra andre enn de som er nevnt i oppregningen. Dersom det er nødvendig å innhente opplysninger fra andre, skal dette hjemles i § 21-4 a, se rundskriv til § 21-4 a.
Spesielt om opplysninger fra helsepersonell og andre som yter tjenester for trygdens regning
Det kan innhentes erklæringer og uttalelser fra helsepersonell, se rundskriv til § 21-4 andre ledd og § 21-4 c.
Spesielt om pasientjournaler
Det følger av § 21-4 c første ledd at adgangen til innhenting av opplysninger etter § 21-4 første ledd i saker om stønad etter folketrygdloven og ved rutinemessig kontroll av behandlere, ikke omfatter innhenting av fullstendig pasientjournal. Det kan imidlertid kreves spesifiserte eller redigerte utdrag av journalen når dette anses nødvendig, se rundskriv til § 21-4 c første ledd.
Spesielt om opplysninger fra arbeidsgiver og tidligere arbeidsgiver
Det kan innhentes opplysninger som er relatert til medlemmets arbeidsforhold.
Spesielt om opplysninger fra postoperatør
Det kan innhentes opplysninger om en persons adresse.
Spesielt om opplysninger fra utdanningsinstitusjon
Det kan innhentes opplysninger fra offentlige og private utdanningsinstitusjoner om medlemmets, eventuelt medlemmets barns tilknytning til institusjonen. Behovet for innhenting av opplysninger fra utdanningsinstitusjon gjelder også ytelser etter forskotteringsloven og barnetrygdloven. Det er gitt henvisning til § 21-4 første ledd i forskotteringsloven § 9 siste ledd og til § 21-4 i barnetrygdloven § 16.
Se også rundskrivet til § 21-4 fjerde ledd andre punktum om skolers plikt til å gi melding om fravær som kan skyldes utenlandsopphold.
Spesielt om opplysninger fra barnetilsynsordning
Ved lovendring 16.01.09 ble barnetilsynsordning tatt inn i opplistingen i § 21-4 første ledd andre punktum. I Ot. prp. nr. 76 (2007-2008) vises det til at barnehager og andre som har tilsyn med barn ofte vil inneha informasjon som kan være av betydning for stønadssaken, for eksempel i saker om stønad til enslige forsørgere. Informasjonen kan bekrefte eller avkrefte om barn faktisk er tilstede i barnehagen, og vil kunne være avgjørende for å avdekke om vedkommende har rett til ytelsen.
Med barnetilsynsordning sikter en til barnehager som er omfattet av barnehageloven, barneparker og andre tilbud om barnepass, for eksempel dagmamma. Det er bare aktuelt å innhente opplysninger fra en barnetilsynsordning som stønadsmottakeren oppgir å bruke.
Behovet for innhenting av opplysninger fra barnetilsynsordning gjelder også ytelser etter forskotteringsloven og barnetrygdloven. Det er gitt henvisninger til § 21-4 i forskotteringsloven § 9 siste ledd og barnetrygdloven § 16.
Spesielt om opplysninger fra offentlig virksomhet
Ved lovendring 16.01.09 ble begrepet ”offentlig myndighet” erstattet med ”offentlig virksomhet”. I Ot. prp. nr. 76 (2007-2008) er endringen begrunnet med endringer i driftsform og organisering av tidligere statlige virksomheter. Instansene som er omfattet av opplysningsplikten er de samme som er underlagt offentleglova, se offentleglova § 2.
Spesielt om opplysninger fra pensjonsinnretning
Ved lovendring 16.01.09ble begrepet ”privat pensjonsordning” erstattet med ”pensjonsinnretning”. I Ot. prp. nr. 76 (2007-2008) er endringen begrunnet med at pensjonsinnretninger kan være organisert som kommunale, statlige eller private ordninger, uten at dette bør virke inn på plikten til å gi Arbeids- og velferdsetaten opplysninger. Begrepet pensjonsinnretning omfatter derfor både offentlige og private ordninger.
Spesielt om opplysninger fra forsikringsselskap
Det kan innhentes opplysninger fra forsikringsselskap. Dette vil særlig være relevant i saker om uføreytelse, yrkesskade og menerstatning.
Spesielt om opplysninger fra finansinstitusjon
Ved lovendringen 16.01.09, ble ordet ”bank” tatt ut av opplistingen i § 21-4 første ledd andre punktum. I Ot. pr. nr. 76 (2007-2008) er endringen begrunnet med at ordet ”finansinstitusjon” er tatt inn som et mer omfattende begrep. Bakgrunnen for å utvide hjemmelen til også å omfatte andre finansinstitusjoner enn banker, var at alle typer økonomiske opplysninger er viktige i saker om trygdemisbruk. Med finansinstitusjoner mener en selskap, foretak eller andre institusjoner som driver finansieringsvirksomhet, jf. finansieringsvirksomhetsloven § 1-3 og ligningsloven § 6-4.
Henvendelse til finansinstitusjon skal være spesifisert til å gjelde nærmere angitte opplysninger for å foreta kontroll før og etter utbetaling ved begrunnet mistanke om at det kan skje/har skjedd en urettmessig utbetaling. Innhenting av slike opplysninger skal ikke være en rutinemessig del av saksbehandlingen. Det vil særlig være aktuelt i arbeidet med å avdekke trygdemisbruk.
Særskilt for forvaltningsenhetene og spesialenhetene
Dersom andre enn NAV Kontroll har behov for å innhente opplysninger fra finansinstitusjon, er det lederen for den enkelte forvaltningsenhet og spesialenhet som skal stå for innhentingen. Leder kan delegere sin fullmakt til inntil tre ansatte i sin enhet. Ved enheter med mer enn 80 ansatte, kan leder ved behov delegere fullmakt til ytterligere inntil tre ansatte. Fullmakten skal være skriftlig, datert og signert av leder og medarbeider. Fullmakten skal oppbevares i medarbeiderens personalmappe. Leder skal føre oversikt over delegerte fullmakter.
Anmodning om opplysninger fra finansinstitusjon skal ha to underskrifter, hvorav den ene underskriften skal være fra leder eller ansatt med fullmakt.
Ved vurderingen av om det er nødvendig å innhente opplysninger fra finansinstitusjon, skal det alltid først vurderes om tilstrekkelige opplysninger kan innhentes fra medlemmet selv. Dersom det er mulig å opplyse saken tilstrekkelig med opplysninger fra medlemmet, anses det ikke som nødvendig å innhente opplysninger fra finansinstitusjon. Om medlemmets plikt til å gi opplysninger, se folketrygdloven § 21-3.
Ved utbetaling til feil konto kan det innhentes opplysninger om hvem som er eier av kontoen.
Spesielt om opplysninger fra regnskapsfører
[Tilføyd 7/13]
Ved lovendring 19. april 2013 ble «regnskapsfører» tilføyd i oppregningen i andre punktum over hvem det kan innhentes opplysninger fra. I forarbeidene til lovendringen er det pekt på at NAV ofte har behov for å kunne verifisere inntektsopplysninger som medlemmet gir i forbindelse med krav om inntektsavhengige ytelser. For arbeidstakere vil slike kontrollopplysninger normalt kunne innhentes fra arbeidsgiver. For selvstendig næringsdrivende vil kontrollopplysningene nå kunne innhentes direkte fra regnskapsfører med hjemmel i § 21-4. Tidligere kunne dette bare gjøres etter § 21-4 a, som blant annet forutsetter mistanke om trygdemisbruk, og som bare kan anvendes av Arbeids- og velferdsdirektoratet, Helsedirektoratet og visse særskilt utpekte enheter.
Da departementet sendte lovforslaget på høring var også «revisor» inntatt i listen over hvem det kan innhentes opplysninger fra. Etter innvendinger fra høringsinstansene ble dette sløyfet. Det er altså helt klart at revisor ikke omfattes av bestemmelsen.
Av forarbeidene fremgår at en målsetting med tilføyelsen i § 21-4 første ledd andre punktum var å legge til rette for en best mulig verifisering av inntektsgrunnlaget for inntektsavhengige ytelser på kravstidspunktet. Av forarbeidene fremgår også hensikten er at regnskapsfører ikke skal gå lengere enn å bidra med faktaopplysninger. Det er viktig at bestemmelsen praktiseres i samsvar med dette.
Som nevnt ovenfor vil sikre inntektsopplysninger normalt kunne innhentes fra arbeidsgiver i saker som gjelder vanlige lønnsmottakere. Det fremgår imidlertid klart av forarbeidene at bestemmelsen primært tenkes brukt i saker som gjelder selvstendig næringsdrivende. Det er derfor viktig at bestemmelsen kun benyttes unntaksvis i saker som gjelder vanlige lønnsmottakere, f. eks der det er berettiget tvil om hvorvidt inntektsopplysningene fra arbeidsgiver er reelle.
§ 21-4 første ledd tredje punktum
[Tilføyd 7/13]
Bestemmelsen fastslår at adgangen til å innhente opplysninger etter første og andre punktum også omfatter opplysninger om andre enn stønadstakeren. Bestemmelsen er tilføyd for at det ikke skal være tvil om bestemmelsens rekkevidde.
At opplysningene må falle inn under første og andre ledd innebærer at opplysningene må være nødvendige for å kontrollere om vilkårene for en ytelse er eller har vært oppfylt. Ettersom stønadsretten i visse situasjoner avhenger av andres forhold må adgangen til å innhente kontrollopplysninger omfatte opplysninger om andre enn stønadstakeren. Eksempelvis er retten til ektefelletillegg avhengig av ektefellens inntekt. Det kan da innhentes opplysninger om ektefellens inntekt. Et annet eksempel er retten til stønad som enslig forsørger, som forutsetter at stønadstakeren ikke lever sammen med den andre forelderen. Det kan da innhentes opplysninger om den andre forelderens adresse eller bosted.
Forholdet til personopplysningsloven § 20 og informasjonsplikt når det samles inn opplysninger fra andre enn den registrerte, spesielt om unntaket i personopplysningsloven § 20 andre ledd bokstav a.
Hovedregelen i personopplysningsloven § 20 er at behandlingsansvarlig av eget tiltak skal informere den registrerte om hvilke opplysninger som samles inn. Det er gitt unntak i bestemmelsens andre ledd fra plikten til å informere dersom innsamlingen av opplysningene er uttrykkelig fastsatt i lov. Det har gjennom flere år vært diskutert adgangen til å unnta varsling med henvisning til personopplysningsloven § 20 annet ledd bokstav a). Etatens praksis er i tråd med Personvernnemdas avgjørelse i 2009 og lovavdelingen sin uttalelse i 2012. I tilfeller der folketrygdloven gir uttrykkelig hjemmel for innhenting av opplysninger, kan unntaksbestemmelsen i personopplysninglovens § 20 annet ledd få anvendelse. Personvernnemnda begrunner sitt vedtak på følgende måte:
«Det er et unntak fra informasjonsplikten i personopplysningsloven § 20 annet ledd bokstav a. Av denne bestemmelsen følger at den registrerte ikke har krav på varsel etter første ledd dersom innsamlingen av opplysningene er uttrykkelig fastsatt i lov.
NAV kan innhente pasientjournaler i kontrolløyemed, og denne innsamlingen er fastsatt i lov, jf folketrygdloven § 21-4 første ledd. I utgangspunktet skulle dette bety at den registrerte ikke har krav på varsel, jf personopplysningsloven § 20 annet ledd bokstav a. Imidlertid har folketrygdloven selv bestemmelser om informasjonsplikten. I folketrygdloven § 21-4c 4.ledd fastslås det at personopplysningslovens regler om informasjonsplikt skal gjelde for opplysninger innhentet etter reglene i folketrygdloven, med de unntak som følger av folketrygdlovens § 21-4b. Nemnda tolker dette slik at folketrygdloven § 21-4c 4.ledd bestemmer at reglene om informasjon/varsel til den registrerte skal gjelde selv om innsamlingen har hjemmel i lov.»
Lovavdelingen uttalte i brev av 31.05.2012 at bestemmelsen må forstås slik at personopplysningsloven i sin helhet gjelder også for Arbeids- og velferdsetaten, men med de unntak fra sistnevnte lov som går fram av folketrygdloven § 21-4 b.
I tråd med Lovavdelingen sin uttalelse kan unntaksregelen i personopplysningsloven § 20 annet ledd komme til anvendelse ved innhenting av nødvendig informasjon med hjemmel i folketrygdloven § 21- 4 og § 21-4 a. En anvendelse av bestemmelsen fordrer imidlertid en konkret vurdering av hjemmelsgrunnlaget for den innhentingen som skal foretas.
Dette innebærer at det for de mest åpenbare tilfeller må kunne legges til grunn at innhenting av opplysningene er uttrykkelig fastsatt i lov. Her vil man, på bakgrunn av lovens angivelse av hvem opplysningene kan innhentes fra, kunne dra en klar slutning om hvilke opplysninger som kan innhentes. Når loven uttrykkelig sier at det kan innhentes opplysninger fra arbeidsgiver (og tidligere arbeidsgiver), er det åpenbart at dette må gjelde opplysninger om eksempelvis lønnsforhold og arbeidets omfang. Det må da kunne legges til grunn at innhenting av opplysninger fra arbeidsgiver om medlemmets lønn og eventuelt hvor omfattende arbeidsforholdet er, ikke medfører informasjonsplikt. Det samme resonnement kan gjøres gjeldende ved innhenting av opplysninger som innhentes fra andre som er angitt konkret i loven. Dette er situasjoner der det er forutsigbart for medlemmet at det vil bli innhentet opplysninger i kontrolløyemed.
Varsling
Med mindre opplysningene er av en art som ikke utløser informasjonsplikt til medlemmet, se opplistingen i avsnittet under, skal medlemmet varsles i medhold av personopplysningsloven § 20 første ledd. Som hovedregel skal slikt varsel gis straks opplysningene er mottatt. Varselet må si noe om hvem opplysningene er innhentet fra, for hvilken periode og til hvilket formål (kontrollformål). Det skal også informeres om retten til innsyn etter personopplysningsloven § 18 og retten til retting/sletting av opplysninger etter samme lovs § 27 og § 28. Der det er utarbeidet mal skal denne benyttes.
Personopplysningsloven skiller ikke mellom myndige og umyndige, og en må således anta at også umyndige har krav på varsel. Det kan imidlertid reises spørsmål ved hvem som skal varsles, den umyndige eller vergen. Som et ledd i inkorporeringen av FN’s barnekonvensjon ble det i 2003 gjort en del endringer i forvaltningsloven. Ønsket om å ivareta barnets synspunkter i saker som angår dem selv medførte tilføyelser i blant annet § 16 om forhåndsvarsling, § 17 om utrednings- og informasjonsplikt og § 18 om adgangen til å gjøre seg kjent med sakens dokumenter. Hovedprinsippet var at dersom barnet var over 15 år så skulle vedkommende, i tillegg til vergen, også forhåndsvarsles, informeres osv.
Personopplysningsloven har ikke samme eksplisitte grensedragning med hensyn til alder. Datatilsynet har imidlertid uttalt når det gjelder krav til samtykke at mindreårige må kunne antas å oppfylle kravene til å gi dette dersom en kan forvente en tilstrekkelig modenhet til å forstå hva et samtykke innebærer.
På bakgrunn av ovennevnte legger Arbeids- og velferdsdirektorartet til grunn samme praksis som i forvaltningsloven. Dette innebærer at varsel etter personopplysningsloven § 20 kun skal sendes til vergen dersom vedkommende barn er under 15 år. Dersom barnet er over 15 år skal både vergen og barnet selv varsles.
Av hensyn til utredningen av en sak vil det noen ganger være uheldig å måtte varsle om at opplysningene blir innhentet. I personopplysningsloven § 23 bokstav b) er det gjort unntak fra plikten til å varsle dersom det er påkrevd med hemmelighold av hensyn til forebygging, etterforskning, avsløring eller rettslig forfølging av straffbare handlinger. Hvorvidt hemmelighold er påkrevd må vurderes konkret i det enkelte tilfellet. Det vises til at uttrykket ”påkrevd” i juridisk terminologi er ansett å være et meget strengt vilkår, og normalt innebærer en skjerpelse sammenlignet med uttrykket ”nødvendig”.
Når hemmelighold ikke lenger er påkrevd, må medlemmet gis informasjon, med mindre andre unntaksbestemmelser da kommer til anvendelse. Som utgangspunkt vil hemmelighold neppe anses å være påkrevd etter at kontrollen er gjennomført.
Opplysninger som kan innhentes uten at det utløser plikt til å varsle
I saker med inntektsavhengige ytelser kan det innhentes arbeidskontrakt, opplysninger om ansettelsesforholdets start- og sluttdato, arbeidsoppgaver, dagsoppgjør ved kontantuttak og omfanget av arbeidsforholdet, herunder timelister og lønnsslipper.
Det kan innhentes følgende fra:
- Byggesaksmyndighetene: Opplysninger om medlemmet har ansvarsrett i byggesaker.
- Skjenkemyndigheter: Opplysninger om medlemmet har gjennomført kurs og har
skjenkebevilling.
- Landbruksmyndighetene: Opplysninger om medlemmet er tildelt produksjonstillegg/
andre tilskudd, årsverksberegning eller har hatt avløser.
- NAV kommunal del vedrørende opplysninger av betydning for medlemmets
stønadsforhold.
Det kan innhentes opplysninger som kan ha betydning for stønadsforholdet.
Det kan innhentes opplysninger om medlemmets adresser og omadresseringer i en nærmere angitt periode.
Det kan innhentes opplysninger om medlemmet eller barn er innskrevet og følger undervisningen ved utdanningsinstitusjon, er oppmeldt til eksamen og gjennomført eksamener og andre obligatoriske studieaktiviteter.
Det kan innhentes opplysninger om medlemmets barn går i den barnehagen som vedkommende selv har opplyst, sluttet/søkt permisjon.
Det kan innhentes:
Det kan innhentes opplysninger fra bankforbindelse som medlemmet har eller disponerer om spesifiserte innbetalinger og utbetalinger i en angitt periode. Dersom medlemmet disponerer flere konti i banken enn det som fremgår av de opplysninger Arbeids- og velferdsetaten har, kan tilsvarende opplysninger bes utlevert for disse.
Godtgjørelse
Opplysningene etter § 21-4 første ledd skal gis uten godtgjørelse. Det er derfor viktig å skille mellom det å innhente opplysninger (første ledd) og å be om en uttalelse/vurdering av sakkyndige (andre ledd) som det skal ytes godtgjørelse for.
Dersom en lege gir Arbeids- og velferdsetaten opplysninger som han sitter inne med i egenskap av behandlende lege, dreier det seg om å innhente opplysninger etter § 21-4 første ledd. Slike opplysninger kan for eksempel være objektive fakta som diagnose, sykmeldingsperioder eller utskrift av spesifiserte utdrag av en journal.
Hvis legen blir bedt om å komme med en uttalelse / vurdering for eksempel om pasientens tilstand eller hvilket arbeid pasienten kan utføre, må han regnes som sakkyndig, jf. andre ledd. Han deltar da i saksbehandlingen etter oppdrag fra Arbeids- og velferdsetaten, og har rett til godtgjørelse.
Krav til oppbevaring, makulering og arkivering av innhentede opplysninger
En del opplysninger som innhentes med hjemmel i § 21-4 er av mer sensitiv art. Dette dreier seg blant annet om kopi av spesifisert eller redigert utdrag fra pasientjournaler. En bør i slike saker være særlig varsom med hvordan en oppbevarer og bruker opplysningene, og sikre seg at uvedkommende ikke får tilgang til opplysningene. Oppbevaring skjer i samsvar med retningslinjer for arkivering av sensitive opplysninger. Tilsvarende skal praktiseres for bankopplysninger, herunder kontoutskrifter.
Dersom en mottar originaldokumenter, tas det kopi og dokumentene returneres til avsender.
I den grad de innkomne opplysningene bekrefter øvrige opplysninger i saken eller avkrefter vår mistanke / ikke gir ytterligere informasjon, er det tilstrekkelig å skrive et kort notat om gjennomgangen av for eksempel utdrag av journaler/kontoutskrift. I slike tilfeller makuleres de mottatte kopiene.
Dersom de innkomne opplysningene er av en slik art at de vil bli brukt i den videre saksbehandling, skal saksbehandler vurdere hvor mye som bør legges inn i saken. En kan for eksempel sladde poster i kontooversikter som er uten betydning for saken. Tilsvarende kan en holde utenfor deler av en utskrift av en pasientjournal som ikke belyser saken. All ”overskuddsinformasjon” skal makuleres eller sladdes.
§ 21-4 andre ledd – plikt til å gi erklæringer og uttalelser
Helsepersonell plikter etter krav fra Arbeids- og velferdsetaten å undersøke eller intervjue en pasient og gi de erklæringer og uttalelser som er nødvendige for å kunne vurdere rettigheter og plikter etter folketrygdloven. Det samme gjelder andre som yter tjenester, forutsatt at de gjør det for trygdens regning, og andre særskilt sakkyndige.
Det går fram av Ot. prp. nr. 76 (2007-2008) at plikten til å gi erklæringer gjelder uten hensyn til om behandleren har hatt stønadsmottakeren som pasient fra før. Dette må ses i sammenheng med reglene i § 21-3 tredje ledd om stønadsmottakerens plikt til å la seg undersøke eller intervjue av den legen eller annen sakkyndig som Arbeids- og velferdsetaten bestemmer.
Det kan ikke kreves betaling fra pasienten i forbindelse med innhenting av erklæringer og uttalelser.
§ 21-4 tredje ledd – ved innhenting av opplysninger etter første og andre ledd gjelder § 21-4 c
§ 21-4 c tredje og fjerde ledd har regler som gjelder generelt ved all innhenting av informasjon etter bestemmelsene i folketrygdloven. Se nærmere om formkrav, klageadgang og varsling i rundskrivet til § 21-4 c.
§ 21-4 fjerde ledd (nytt)
[tilføyd 7/13]
Første punktum fastslår at helsepersonell og andre som avgir uttalelser og erklæringer av betydning for stønadsretten har plikt til å kreve at stønadstakeren legitimerer seg. Stønadstakerens plikt til å legitimere seg i slike tilfeller, og det nærmere innholdet av denne plikten følger folketrygdloven § 21-3 fjerde ledd. Det vises til kommentarene til denne bestemmelsen.
Andre punktum fastslår at det skal fremgå av erklæringen eller uttalelsen at vedkommende har legitimert seg.
Tredje punktum åpner for å unnlate å kreve legitimasjon når stønadstakeren er kjent for den som avgir erklæringen. I slike tilfeller skal det fremgå av erklæringen eller uttalelsen at legitimasjon ikke er krevd.
Ut i fra en ren ordlydsfortolkning av bestemmelsen kan det se ut som at det kun er unntak fra plikten til å kreve legitimasjon når stønadstakeren er kjent for den som skal avgi uttalelse eller erklæring. Det fremgår imidlertid klart av forarbeidene at legitimasjonsplikten skal praktiseres lempelig. I høringsrunden kom særlig Legeforeningen med sterke innvendinger mot en en streng legitimasjonsregel. Departementet delte langt på veg legeforeningens synspunkter, men fastholdt at hovedregelen skal være at legitimasjon avkreves.
Departementet uttalte:
«Departementet mener uttalelsen fra Legeforeningen inneholder flere gode eksempler på situasjoner hvor unntak kan tenkes. Departementet er ikke enige i Legeforeningens forslag om at lovteknikken endres slik at legitimasjonsplikt gjøres til et unntak. Det er etter departementets vurdering viktige å få frem kravet om rett identitet, og at det åpnes for unntak for å ivareta behovene for det i praksis. Utkastet i høringsnotatet med en hovedregel om legitimasjonsplikt bør opprettholdes, og samtidig bør det tas inn en åpning for unntak direkte i loven. Departementet ser heller ikke bort fra at realiteten i legeforeningens forslag vil kunne oppleves å være hovedregelen i praksis.»
Departementet viste dessuten til at flere av uttalelsene i høringen beskrev sitasjoner som vil kunne utgjøre praktisk viktige unntak fra legitimasjonsplikten.
Arbeids- og velferdsdirektoratet mener at departementets uttalelser gir en god pekepinn på hvordan bestemmelsen skal praktiseres. Direktoratet er opptatt av at legitimasjonsplikten praktiseres slik at den ikke er til hinder for at pasienter oppsøker lege for nødvendig helsehjelp. Det må blant annet kunne gjøres unntak fra legitimasjonsplikten når stønadstakeren er
- mindreårig
- alvorlig syk
- trenger øyeblikkelig hjelp
- er kjent for helsepersonellet fra før
Videre mener direktoratet at praksis knyttet til legitimasjonsplikten må kunne differensieres, avhengig av hvor stor risikoen for trygdemisbruk er. Man må i det enkelte tilfelle både kunne se på sannsynligheten for misbruk, og det potensielle misbrukets omfang. For eksempel må legitimasjonskravet følges tettere opp ved langtidsytelser enn ved korttidsytelser.
Dersom NAV etter en konkret vurdering kommer til at den som har avgitt erklæring eller uttalelse har unnlatt å kreve nødvendig legitimasjon, vil erklæringen eller uttalelsen være mangelfull. Avgiveren bør da gis anledning til å rette opp denne mangelen. Dersom dette ikke lar seg gjøre kan erklæringen eller uttalelsen ikke godtas.
§ 21-4 femte ledd første punktum - institusjoners plikt til å melde om inn- og utskrivning
Bestemmelsen er en lovfesting av nærmere oppregnede institusjoners plikt til rutinemessig å gi trygden melding om inn- og utskrivning av pasienter/ klienter. Rapporteringsplikten er ikke bare knyttet opp mot de som mottar stønad, noe som betyr at Arbeids- og velferdsetaten mottar meldinger også om dem som ikke er stønadsmottakere. Bakgrunnen for denne rapporteringen er at stønadsmottakere som oppholder seg i en av de oppregnede institusjoner ofte skal få sine trygdeytelser redusert, da institusjonen for eksempel står for kost og losji. For pensjonsytelsene, arbeidsavklaringspenger, sykepenger, grunn- og hjelpestønad, reguleres reduksjon av stønad direkte i loven (se for eksempel sykepenger, folketrygdloven §§ 8-53 og 8-54). Uten adgangen til rapportering som lovfestet i § 21-4 fjerde ledd, vil det være vanskelig å håndheve reduksjonsreglene i folketrygdloven.